LUCINDA RILEY

Éjféli rózsa

LUCINDA RILEY

Éjféli rózsa

A mű eredeti címe

The Midnight Rose

Copyright © Lucinda Riley, 2013

Hungarian translation © Rácz Péter

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

RÁCZ PÉTER

Szerkesztette

BALOGH MARGIT

Az indiai szavak és nevek átírását ellenőrizte

DR. BALOGH DÁNIEL

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 841 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Leonorának

Hadd szálljanak hozzád gondolataim, ha majd eltávoztam, mint a leáldozott nap bíbora a csillagos némaság alján.

Rabindranath Tagore:

Eltévedt madarak (Bartos Zoltán fordítása)

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani könyvem valamennyi kiadójának széles e világban – különösen Peter Borlandnek az Atria Booksnál, aki arra ösztönzött, hogy önbizalommal nézzek szembe egy olyan hatalmas és félelmetesnek tűnő kihívással, mint amit az Éjféli rózsa megírása jelentett. Remélem, nem okoztam csalódást. Külön hálával tartozom Catherine Richardsnak a Pan MacMillannél, aki türelmesen rendbe tette a kéziratot, illetve Jeremy Trevathannek, Almuth Andreae-nak, Georg Reuchleinnek, Judith Currnek, Jorid Mathiassennek, Knut Gorvellnek, Fernando és Milla Baracchininak, Annalisa Lottininak és Donatella Minutónak. Az ő barátságuk, gyámolításuk és támogatásuk nélkül ez a könyv nem jutott volna el az olvasókhoz.

Sokan voltak, akik segítettek a kutatómunkámban, köztük Raj Chahal, dr. Preema Vig, Rachel Jaspar a Coramnál, Line Prasad, Pallavi Narayan, Mark az All Expertsnél, Radhika Artlotto, Greg és beosztottjai a Dhara Dhevi Hotelben, valamint Chiang Mai – nemcsak a szükséges nyugalmat és békességet biztosították számomra, hogy megírhassam Anáhitá történetét, hanem megismertették velem az ájurvédikus gyógyászat alapjait is.

Köszönet illeti csodálatos személyi asszisztensemet, Olivia Riley-t (és mondja valaki, hogy családtagok nem tudnak sikeresen együtt dolgozni!), barátaimat és vezérszurkolóimat: Jacquelyn Heslopot, Susan Boydot és Rita Kalagate-et, valamint édesanyámat, Janetet és testvéremet, Georgiát. Természetesen hálás vagyok férjemnek, Stephennek és gyermekeimnek, Harrynek, Isabellának, Leonorának és Kitnek is. Értük igazán megéri keményen dolgozni.

És végül köszönetet mondok nagyszerű új barátaimnak és olvasóimnak, akikkel a világ körüli utazásaim során ismerkedtem össze. Lelkesedésük és biztatásuk arra ösztönöz, hogy továbbra is írjak.

India, Dardzsiling

2000. február

Előszó

Anáhitá

Százéves lettem mára virradóan. Nem csak egy teljes évszázadot sikerült túlélnem, immár egy új évezred hajnala is rám köszöntött.

Miközben az első fénysugár megjelenik az ablakomban, és a nap korongja lassan a Kancsendzönga orma fölé kúszik, fekszem a párnámon, és megmosolygom önnön nevetséges gondolatomat. Ha bútordarab volnék, teszem azt egy elegáns szék, mostantól „régiségnek” számítanék. Felújítanának és kifényesítenének, majd féltve őrzött kincsként büszkén közszemlére tennének. Ám sajnálatos módon az én nagyon is emberi testem nem úgy érik, mint egy csodálatos, mahagóniból készített műtárgy. Épp ellenkezőleg: elhasználódott, akár egy elvásott vászonzsák, amelyben aszott csontjaim zörögnek.

Minden bennem rejlő „szépség”, amely említésre érdemes, mélyen, a külsőm alatt rejtőzik. Száz földi esztendő bölcsessége az, és egy szív, aki leghűségesebb társamként rendíthetetlen nyugalommal segített át engem az emberi érzelmek és viselkedés teljes skáláján.

Pontosan száz évvel ezelőtt, épp ezen a napon szüleim az indiai hagyományoknak megfelelően megkérdeztek egy asztrológust, vajon milyen jövő vár újonnan született kislányukra. Úgy hiszem, az anyámtól örökölt tárgyak között még mindig megvan valahol a jövendőmondó jóslata, amelyben kijelölte életem útját. Emlékszem, úgy szólt a jóslat, hogy hosszú életű leszek – ami 1900-ban, amikor világra jöttem, a szüleim szemében azt jelentette, hogy az istenek áldásával talán megérem az ötvenes éveket.

Halkan kopognak az ajtón. Kévá az, hűséges komornám a reggeli fekete teával és egy kis hideg tejjel. Sose tudtam leszokni arról, hogy angolosan igyam a teát, jóllehet az utóbbi hetvennyolc évben ki sem mozdultam Indiából, itt élek Dardzsilingben.

Nem válaszolok Kévának, ezen a különleges reggelen szeretnék még egy kis ideig egyedül maradni a gondolataimmal. Semmi kétség, alig várja már, hogy megbeszélhesse velem a napi programot, és segítsen felkelni, megmosdani, felöltözni, mielőtt a családtagjaim megérkeznek.

Amint a napsugarak apránként áttörnek a felhőkön a havas csúcsok fölött, a kéklő eget kémlelem, mintha ott megtalálhatnám a választ a kérdésemre, amely hetvennyolc éve gyötör. Minden reggel reménykedem, hogy az égieknek megesik a szívük rajtam.

Kérlek titeket, ma üzenjetek, esdeklek az istenekhez. Amióta utoljára láttam a gyermekemet, minden órám annak tudatában telt el, hogy még mindig él és lélegzik valahol. Ha meghalt volna, megéreztem volna, mint azoknak az eltávozását, akiket valaha szerettem, de már nincsenek velem.

Könnyek tolulnak a szemembe. Az ágyam mellett álló éjjeliszekrényre nézek, hogy elmerüljek az egyetlen fényképben, ami fennmaradt róla: egy kétéves, angyali kisfiúról, aki mosolyogva ül a térdemen. A fotót a barátnőmtől, Indirától kaptam a halotti bizonyítvánnyal együtt néhány héttel azután, hogy értesítettek a fiam haláláról.

Egy emberöltővel ezelőtt. Hiszen ma már a fiam is öregember, idén októberben fogja betölteni a nyolcvanegyet. De még az én látnoki erőm sem elég arra, hogy magam elé idézzem.

Határozottan elszakítom a tekintetem a fotóról, elvégre megérdemlem, hogy a mai napot vidáman töltsem a családom körében, élvezve az ünneplést. Mégis, az ilyen alkalmakkor, amikor látom a lányomat és az ő gyerekeit, meg az ő gyerekeinek a gyerekeit, a fiam hiánya még élesebben a szívembe mar, emlékeztetve arra, hogy ő még mindig nincs velünk.

Persze mindenki azt hiszi, mint ahogy mindig is hitték, hogy a fiam meghalt hetvennyolc évvel ezelőtt.

– Mádzsí,{1} hiszen még a halotti bizonyítvány is a birtokodban van! Hagyd most már békében pihenni! – mondaná a lányom, Muná, nagyot sóhajtva. – Élvezd azoknak a jelenlétét, akik körülvesznek.

Megértem, hogy annyi év után Muná csalódott a viselkedésem miatt. És persze igaza is van. Azt szeretné, hogy ő egymaga is elegendő legyen a számomra. De egyetlen eltűnt gyerek helyét sem lehet betölteni az anyai szívben.

Ma azonban minden úgy lesz, ahogy a lányom szeretné. Ülök majd a székemben, és gyönyörködve nézem a népes családomat, amelynek magját a méhemben hordoztam. Nem fogom untatni őket a régi Indiáról szóló történeteimmel. Ha megérkeznek gyors, nyugati gyártmányú terepjáróikon, az elemes szerkentyűkkel játszadozó gyerekeikkel, nem fogom felidézni nekik, hogy annak idején miként jártuk be lóháton Indirával a Dardzsiling környéki meredek domboldalakat, és hogy akkoriban milyen ritka volt az elektromosság meg a vezetékes víz a házakban, miként azt sem, hogy szinte faltam az ütött-kopott könyveket, amelyeket a kezem közé kaparintottam. A fiatalokat untatják a múltbeli történetek, a jelenben óhajtanak élni, akárcsak én, amikor annyi idős voltam, mint most ők.

El tudom képzelni, hogy hozzátartozóim zöme nem szívesen repüli át fél Indiát pusztán azért, hogy felköszönthessen a századik születésnapomon... de talán túl szigorú vagyok hozzájuk. Az utóbbi években sokszor elmerengtem azon, vajon miért érzik magukat kínosan a fiatalok az idősebbek társaságában – pedig oly sok mindent tanulhatnának tőlünk, amire még szükségük lehet az életben. Arra a következtetésre jutottam, hogy törékeny fizikai állapotunk láttán tudatosul bennük, mit is tartogat számukra a jövő, és ebből ered feszélyezettségük. Csupán erejük és szépségük teljességét látják, noha az út végére ők is elfogynak, mint a gyertyaláng. Nem figyelnek fel mindarra, amit közben nyernek.

Miként is érthetnének meg minket? Hogyan pillanthatnák meg saját lelküket, amint egyre gazdagabb lesz, honnan is tudhatnák, hogy zabolátlanságuk megszelídül majd, és önző gondolataikat miként homályosítják el az évek tapasztalatai?

De én elfogadom, ez így természetes... ez maga a természet, annak minden szemkápráztató összetettségével. Már régóta nem kérdőjelezem meg a döntéseit.

Kévá ismét kopogtat, ezúttal kiszólok neki, hogy jöjjön be. Pergő hindi nyelven beszél hozzám, miközben a teát szürcsölgetem, és felsorolom magamban a négy unokám, valamint tizenegy dédunokám nevét. Az ember százéves korában mindenáron bizonyítani akarja, hogy még az eszénél van. Az unokák, akikkel a lányom annak idején megörvendeztetett, mára sikeres és szerető szülőkké váltak. Abban az új világban nőttek fel és gyarapodtak, amelyet a britektől elnyert függetlenség hozott India számára, így aztán az ő gyerekeik még messzebb mentek a megkezdett úton. Ha jól emlékszem, közülük legalább hat saját vállalkozásba kezdett, vagy valamilyen kereskedelmi pályán helyezkedett el. Önző módon örültem volna, ha legalább egy leszármazottam érdeklődése – a nyomdokaimba lépve – az orvostudomány felé fordul, de igazán nem szabad telhetetlennek lennem.

Miközben Kévá betámogat a fürdőszobába, hogy lefürdessen, a családomon merengek, akiket a szerencse, a tudás és a rokoni kapcsolatok összefonódása segített az évek során. Ugyanakkor Indiára, szeretett országomra gondolok, mert legalább még egyszer száz évre lesz szüksége ahhoz, hogy azoknak a millióknak, akik az utcáin éheznek, egy csekélyke esélyt adjon a legalapvetőbb emberi szükségleteik kielégítésére. A tőlem telhető módon igyekeztem ehhez hozzájárulni, ám tisztában vagyok azzal, hogy erőfeszítéseim pusztán apró, fodrozódó hullámok voltak az óceán felszínén, szemben a nyomor és kirekesztettség bömbölő árjával.

Türelmesen ülök, amíg Kévá rám adja az új szárimat, amit Muná lányomtól kaptam születésnapi ajándékként, és újfent megfogadom, hogy mára elég ezekből az érzelgős gondolatokból. Amikor csak lehetőségem nyílt javítani az utamba kerülők életkörülményein, megkíséreltem segíteni, ennyivel be kell érnem.

– Csodálatosan fest, Madam Csavan.

Megnézem magam a tükörben, és tudom, hogy Kévá hazudik, mégis kedvelem ezért. Megérintem a nyakamban lógó gyöngysort, amelyet idestova nyolcvan éve viselek. A végrendeletemben Munára hagytam.

– A lánya tizenegyre jön, a többiek egy órával később. Hová vigyem addig, amíg megérkeznek?

Rámosolygom, és úgy érzem magam, mint az a bizonyos mahagóniszék. – Vigyen az ablakhoz, legalább bámulhatom a hegyeket – válaszolom. Felsegít, az ablaknál álló karosszékig támogat, és beleültet.

– Hozhatok még valamit, asszonyom?

– Nem. Menjen inkább a konyhába, és győződjön meg róla, hogy a szakácsunk kézben tartja az ebéd előkészületeit.

– Igenis, asszonyom. – Elhozza az éjjeliszekrényről a csengőt, mellém teszi az asztalra, majd csöndben távozik.

A napfény felé fordítom az arcomat. Az aranyló sugarak fokozatosan elöntik a dombtetőn magasodó házam hatalmas, faltól falig terjedő ablakát. Miközben kéjesen sütkérezem a meleg fényben, mint egy macska, eszembe jutnak a barátaim, akik már eltávoztak az élők sorából, és nem lesznek ma itt, hogy köszöntsenek. Indira, a legkedvesebb barátnőm, tizenöt éve halt meg. Be kell vallanom, az volt életem egyik legnehezebb pillanata, összeomlottam és feltartóztathatatlanul zokogtam. Még ragaszkodó, áldozatkész lányom sem képes annyi szeretetben és barátságban részesíteni, mint Indira. A halála pillanatáig narcisztikus, szeleburdi Indira mindig mellettem állt, amikor szükségem volt rá.

Átnézek a szobán, egészen a falifülkében álló íróasztalig siklik a tekintetem, és akarva-akaratlanul megint arra gondolok, amit bezárt fiókja rejt. Egy levél az, egy több mint háromszáz oldalon át tartó levél, az én szeretett fiamnak. Elmesélem benne az életem, egészen a kezdetek kezdetétől. Ahogy teltek-múltak az évek, egyre inkább rettegtem, hogy elfelejtem a részleteket, elmosódottá és homályossá válnak az emlékezetemben, akár egy némafilm fekete-fehér kópiája, amit megevett az idő. Ha a fiam még életben van – tudom, hogy igen –, és egy napon visszatér hozzám, azt akarom, hogy megismerje az anyja élettörténetét és olthatatlan szeretetét, amely elveszett fiához fűzi. Tudja meg az okokat, amiért elhagyni kényszerültem őt...

Akkor fogtam bele a levél írásába, amikor középkorúvá lettem, és attól féltem, hogy a halál bármikor elragadhat. Ötven éve várakozik a fiók aljában, érintetlenül és olvasatlanul, mert a fiam sosem keresett meg, és én sem akadtam a nyomára.

Még a lányom sem tud semmit a születése előtti életemről. Néha mardos a bűntudat, hogy nem fedtem fel előtte az igazságot. Úgy vélem azonban, ő legalább megismerhette a szeretetemet, ha már egyszer a bátyjától megtagadtam.

Ismét az íróasztalra pillantok, és lelki szemeim előtt felbukkannak a sárguló lapok. Az istenekhez fohászkodom, mutassák meg a helyes utat. Elborzadok arra a gondolatra, hogy ha meghalok, ami bizonyosan hamarosan be fog következni, életem története rossz kezekbe kerülhet. Futólag átvillan az agyamon, talán tüzet kellene gyújtatnom, és megkérni Kévát, hogy vesse a lángok közé a levelet. Megrázom a fejemet. Sosem lennék képes erre, csak akkor, ha már megtaláltam őt. Még mindig van remény. Végső soron megéltem száz évet, talán még kibírok további tízet.

De közben kire bízhatnám az emlékirataimat? Biztos, ami biztos...

Magamban számba veszem a családom tagjait, nemzedékek szerint osztályozva őket. Minden egyes névnél elidőzöm, az égiek útmutatására várva. Dédunokáim egyikénél megtorpanok.

Ari Malikról van szó, a legidősebb unokám, Vivék legidősebb gyermekéről. Elégedetten kuncogok, amikor a hideg végigfut a gerincemen – az istenek jeleznek így, akik sokkal többet megértenek az életből, mint én. Ari az egyetlen ebben a hatalmas, szerteágazó családban, akit az istenek kék szemmel áldottak meg. Nyoma veszett fiamat leszámítva.

Erősen összpontosítok, hogy felidézhessem Ari vonásait, közben azzal vigasztalom magam, hogy tizenegy dédunoka esetén még annak is nehezére esne az emlékezés, aki feleannyi idős, mint én. Arról nem is beszélve, hogy mára már szétszóródtak Indiában, szinte alig látom őket.

Unokáim közül Arik apja, Vivék a legsikeresebb az anyagiakat illetően. Mindig is okos volt, meglehet, kissé unalmas. Végzettségét tekintve mérnök, aki eleget keresett ahhoz, hogy kényelmes életet biztosítson a feleségének és három gyermekének. Ha az emlékezetem nem csal, Ari Angliában járt iskolába. Mindig is ragyogó kisgyerek volt, bár az már elkerülte a figyelmemet, hogy mit kezdett az életével a tanulmányai befejezése után. De ma, határozom el magam, ma megtudom. Figyelni fogom. És megbizonyosodom afelől, vajon helyes-e a megérzésem.

Miután mindezt elrendeztem magamban, nyugodtabban lélegzem, hiszen a probléma megoldásának kulcsa már a kezemben van. Behunyom a szememet, és engedélyezek magamnak egy kis szundikálást.

– Hol van?! – súgta Szamíná Malik a férje fülébe. – Égre-földre esküdözött, hogy ezúttal nem fog elkésni – fűzte hozzá, miközben körbehordozta tekintetét Anáhitá kiterjedt családjának már jelen lévő tagjain. A földszintes családi ház elegáns nappalijában vették körbe az idős hölgyet, ahol ajándékokkal és jókívánságokkal halmozták el.

– Ne idegeskedj, Szamíná – intette feleségét Vivék –, a fiunk nemsokára megjön.

– Ari azt mondta, tízkor találkozunk az állomáson, és együtt jövünk fel ide... Isten bizony, Vivék, ebben a kölyökben nincs semmi tisztelet a családja iránt. Én...

– Csitt, pjárí,{2} a fiunk elfoglalt fiatalember, ráadásul jó gyerek.

– Úgy gondolod? – kérdezte Szamíná. – Nem is tudom. Valahányszor felhívom telefonon a lakásán, mindig más női hang válaszol. Te is tisztában vagy vele, hogy milyen Mumbaí, tele van bollywoodi némberekkel és éhes cápákkal – mondta továbbra is suttogva, mert nem szerette volna, ha a család többi tagja meghallja, miről beszélnek.

– Igen, de a fiunk huszonöt éves, és saját vállalkozása van. Tud magára vigyázni – válaszolta Vivék.

– A személyzet már csak az ő érkezésére vár, hogy behozhassák a pezsgőt, és elhangozhasson a köszöntő. Kévá aggódik, hogy a nagyanyád túlságosan kimerülhet, ha még sokáig húzzuk. – Szamíná felsóhajtott. – Ha Ari nem bukkan fel a következő tíz percben, akkor szólok nekik, hogy kezdjük el nélküle.

– Mondtam neked, hogy erre nem lesz semmi szükség – közölte Vivék, és szélesen elmosolyodott, miután meglátta a szobába belépő Arit, kedvenc fiát. – Az anyád szokása szerint halálra idegeskedte magát – üdvözölte, majd forrón magához ölelte.

– Azt ígérted, hogy ott leszel az állomáson. Egy óra hosszat vártunk rád! Hol voltál? – Szamíná összevont szemöldökkel nézett jóvágású, vonzó fiára, de, mint mindig, most is a tudatában volt annak, hogy vesztésre áll az Ariból áradó bájjal szemben.

– Mama, bocsáss meg nekem! – villantotta rá Ari megnyerő mosolyainak egyikét, és a tenyerébe fogta anyja kezét. – Feltartottak, és hiába próbáltalak hívni mobilon, szokás szerint ki voltál kapcsolva.

Ari vigyorogva az apjára nézett, aki viszonozta a gesztust. A családon belül állandó tréfa tárgya volt, hogy Szamíná képtelen a rendeltetésének megfelelően használni a mobilját.

– A lényeg, hogy itt vagyok – közölte a fiú, és körbevizslatott a népes társaságon. – Esetleg lemaradtam valamiről?

– Nem, szerencsére a dédanyád egészen eddig azzal volt elfoglalva, hogy üdvözölje a többieket, reménykedjünk, hogy nem tűnt fel neki a késésed – nyugtatta meg Vivék.

Ari megfordult, hogy a rokonai tömegén át a mátriárkára vessen egy pillantást, akinek génjei láthatatlan fonalként futottak végig a családfa minden ágában. Tekintete dédanyja tiszta fényű, kíváncsi pillantásába ütközött.

– Ari! Végre eszedbe jutott, hogy csatlakozz hozzánk – mondta mosolyogva. – Gyere, puszild meg a dédanyádat!

– Lehet, hogy a nagyanyád százéves, de semmit sem téveszt szem elől – pusmogta Szamíná a férjének.

Amint Anáhitá kitárta törékeny karját Ari felé, a tömeg szétvált, és minden szempár a fiúra szegeződött. Ari a dédanyjához lépett, letérdelt előtte, és mély pranámmal{3} fejezte ki tiszteletét, várva az asszony áldását.

– Nání!{4} – Ari azon a néven szólította meg a dédnagyanyját, amelyen szerető családja szinte minden tagja nevezte –, kérlek, bocsáss meg nekem a késésért. Igen hosszú az út Mumbaíból – mentegetőzött.

Ahogy felpillantott, látta, hogy dédanyja tekintete, mint rendszerint, valósággal beléfúródik, mintha csak mérlegre tenné a lelkét.

– Semmi probléma – felelte az idős hölgy, miközben ráncos, gyerekkézre emlékeztető ujjaival puhán, egy lepkeszárny gyengédségével megérintette az arcát. – Habár – tette hozzá, annyira lehalkítva a hangját, hogy csak a fiú hallja meg – jómagam mindig fontosnak tartottam még előző este ellenőrizni az ébresztőórát, hogy helyesen állítottam-e be. – Huncutul rákacsintott, majd jelezte, hogy álljon fel. – Később még beszélünk. Úgy látom, Kévá már alig várja, hogy rátérjünk a következő programra.

– Igen, persze, Nání – hadarta Ari, és érezte, hogy elvörösödik, miközben feláll. – Boldog születésnapot!

Szüleihez visszasétálva Ari azon tűnődött, vajon honnan sejthette meg a dédanyja, hogy mi volt a valódi oka a késésének.

Az események az eltervezett menetrend szerint követték egymást. Vivék, Anáhitá legidősebb unokájaként, megható beszédet mondott nagyanyja figyelemre méltó életéről. Ahogy egyre több pezsgő fogyott, úgy eredtek meg a nyelvek, és oldódott a feszültség, amely azokra a családi összejövetelekre szokott rátelepedni, amelyeket hosszú kihagyásokkal tartanak. A testvérek egymás közötti, természetes vetélkedése is alábbhagyott, amint újra elfoglalták kijelölt helyüket a családi hierarchiában, a fiatalabbak félszegsége úgyszintén elpárolgott, és végül megtalálták a közös hangot egymással.

– Nézd csak a fiadat! – jegyezte meg Muná, Anáhitá lánya Vivéknek. – Lány unokatestvérei mind ott rajzanak körülötte, szinte el sem mozdulnak mellőle. Hamarosan itt lesz az ideje, hogy fontolóra vegye a nősülést.

– Kétlem, hogy ő ezt így látná – morogta Szamíná az orra alatt. – Manapság a fiúgyerekek nem kapkodják el, még a harmincas éveikben is azon jár az eszük, hogyan tombolják ki magukat.

– Akkor nem is akarjátok megházasítani? – érdeklődött Muná.

– Ó, dehogyisnem, csak éppen gyanítom, hogy nem fog könnyen beleegyezni – sóhajtotta Vivék. – Ari már az új nemzedék képviselője, saját világának ura. Vállalkozása van, keresztül-kasul beutazza a Földet. Változnak az idők, mama. Szamínának és nekem meg kell engedjük a gyermekeinknek, hogy beleszólhassanak abba, kit vesznek el vagy kihez mennek férjhez.

– Tényleg? – vonta fel a szemöldökét Muná. – Ez meglehetősen modern gondolkodásmódra vall, Vivék. Pedig ti ketten jól kijöttetek egymással.

– Valóban, mama – helyeselt Vivék, és megragadta a felesége kezét. – Kétségkívül jól választottál a számomra – tette hozzá mosolyogva.

– De mi feltartóztathatatlan árral úszunk szemben – vette át a szót Szamíná. – A mai fiatalok azt teszik, amihez kedvük szottyan, a döntéseket ők hozzák meg. – Anáhitá felé lesett, hogy témát váltson. – Úgy látom, édesanyád élvezi az ünnepséget – jegyezte meg az anyósának. – Egy valóságos csoda, a természet csodája.

– Igen – válaszolta Muná, majd nagyot sóhajtva folytatta: – Bár némileg aggódom, hogy itt él a hegyek között, és egyedül Kévá vigyáz rá. Télen rettenetesen hideg tud lenni, ami nem tesz jót a csontjainak. Annyit kérleltem már, hogy jöjjön és éljen velünk Guhágarban, ahol gondoskodhatnánk róla. De persze mindannyiszor visszautasított. Azt mondja, idefent közelebb érzi magát a szellemeihez és a múltjához.

– Az ő titokzatos múltjához... – vonta össze Vivék a szemöldökét. – Mit gondolsz, mama, valaha is képes leszel meggyőzni, hogy elárulja, ki volt az apád? Tudom, tudom, meghalt, mielőtt megszülettél volna, de a részletek mindig is a homályba vesztek előttem.

– Fiatalkoromban még fontosnak tartottam, hogy megtudjam. Emlékszem, folyton kérdésekkel ostromoltam az anyámat, de ma már... – Muná lemondóan legyintett –, ma már úgy vagyok vele, ha meg akarja őrizni a titkát, akkor őrizze. Annyi szeretetet kaptam tőle, amennyit egy szülő csak adhat, nem szeretném felzaklatni a faggatózásommal. – Ahogy szeretetteljesen az anyja felé fordult, Anáhitá elkapta a pillantását, és intett neki, hogy menjen oda.

– Igen, mádzsí, mi a gond? – kérdezte tőle Muná, mihelyst odaért.

– Egy kissé elfáradtam – mondta Anáhitá, és elfojtott egy ásítást. – Szeretnék pihenni. De arra kérlek, egy óra múlva hozd be hozzám Ari dédunokámat.

– Persze. – Muná segített felállni az anyjának, és keresztülvezette a rokonok koszorúján. Kévá, mint általában, most is ott sündörgött úrnője közelében, és menten ott termett mellettük. – Anyám szeretne ledőlni, Kévá. Kényelembe helyezné, ha kérhetem?

– Természetesen. Hosszú nap ez neki.

Muná figyelte, amint lassan kibotorkálnak a szobából, majd visszament Vivékhez és a feleségéhez.

– Most lepihen egy kis időre, de arra kért, hogy Ari egy óra múlva menjen be hozzá.

– Tényleg? – ráncolta a homlokát Vivék. – Vajon minek?

– Ugyan, ki tudja, mi járhat az én anyám fejében – válaszolta Muná sóhajtva.

– Akkor jobb, ha máris szólok Arinak. Mintha említette volna korábban, hogy hamarosan távozik. Holnap reggel üzleti találkozója van Mumbaíban.

– Hát most az egyszer a család előbbre való – szögezte le Szamíná. – Majd én megkeresem.

Amikor az anyja Ari tudomására hozta, hogy a dédanyja egy óra múlva várja a szobájában, a fiú – miként az apja előre megjósolta – egyáltalán nem tűnt boldognak.

– Nem késhetem le a gépet – szabadkozott. – Meg kell értened, mama, valakinek muszáj intéznie a vállalat ügyeit.

– Ez esetben kénytelen vagyok megkérni apádat, hogy adja át üzenetedet a nagyanyjának, miszerint te, a legidősebb dédunokája annyi időt sem tudsz szakítani rá a századik születésnapján, hogy néhány szót válthassatok egymással.

– De, mama... – Ari anyja komor arca láttán megadóan felsóhajtott. – Jó, rendben, maradok – bólintott. – Ez esetben elnézésedet kérem, de azonnal meg kell próbálnom, van-e valahol térerő idefent, hogy telefonálhassak, és elhalaszthassam a holnapi találkozót.

Szamíná a szemével kísérte a fiát, amint távolodott tőle, miközben sietősen nyomogatta a mobiltelefonja gombjait. Kezdettől fogva céltudatos, akaratos gyerek volt, és semmi kétség, elsőszülött fiúként el is lett kényeztetve, akárcsak a világ minden elsőszülöttje. Mindig is különlegesnek számított, attól a pillanattól kezdve, amikor kinyitotta a szemét, és ő döbbenten meredt szembogarának kékségébe. Vivék szakadatlanul kínozta ezzel, megkérdőjelezve felesége hűségét. Egészen addig, amíg egy látogatás alkalmával Anáhitá el nem árulta nekik, hogy Muná halott apjának is ilyen kék színű szeme volt.

Arinak a bőre is világosabb volt a testvéreinél, és szokatlan, igen vonzó arcvonásai szüntelenül a figyelem középpontjába állították. Ott is maradt az elmúlt huszonöt évben, és kétségkívül kialakult benne valamiféle szemtelen nyegleség. Egyvalami mentette csak meg: veleszületett bája, szeretetre méltó egyénisége. Az összes gyereke közül Ari volt az, akitől a legtöbb szeretetet kapta, és valahányszor gondja támadt, Ari egyből ott termett mellette, hogy segítsen. Legalábbis addig a napig, amíg be nem jelentette, hogy saját vállalkozásba kezd, és Mumbaíba költözik.

Az az Ari, aki az utóbbi időkben haza-hazaruccant a családjához, már keményebbnek és önzőbbnek tűnt, mint egykori önmaga, és ha Szamíná őszinte akart lenni magához, akkor be kellett vallania, hogy egyre kevésbé tetszik neki a fia. Miközben visszafelé baktatott a férjéhez, azon rimánkodott, bárcsak mielőbb elmúlna ez az időszak.

– A dédunokám most már bejöhet – közölte Anáhitá. Kévá felültette az ágyban, de előbb felrázta a feje alatt lévő párnát.

– Igen, asszonyom, azonnal szólok neki.

– És nem szeretném, ha közben bárki is megzavarna minket.

– Értem, asszonyom.

– Hogy s mint, Nání? – kérdezte néhány másodperc múlva Ari, fürge léptekkel betoppanva a szobába. – Remélem, sikerült valamelyest kipihenned magad.

– Igen – válaszolta Anáhitá, és a székre mutatott. – Kérlek, Ari, ülj le. Sajnálom, hogy felborítottam a holnapi üzleti programodat.

– Nem számít, semmi gond – mondta Ari, és érezte, hogy ismét elpirul, aznap immár másodszor. Figyelte a dédanyját, aki rajta tartotta átható tekintetét, és közben azon tűnődött, hogyan képes olvasni a gondolataiban.

– Az apádtól tudom, hogy Mumbaíban élsz, és sikeres vállalkozást vezetsz.

– Nos, éppenséggel még nem nevezném sikeresnek – felelte Ari. – De azon vagyok, hogy azzá váljon a jövőben.

– Azt látom, hogy ambiciózus fiatalember vagy. Biztosra veszem, hogy egy napon olyan gyümölcsöt terem majd a vállalkozásod, mint amilyenben reménykedsz.

– Köszönöm, Nání.

Ari észrevette, hogy dédanyja halványan elmosolyodik.

– Persze lehetséges, hogy nem azt hozza majd számodra a jövő, amit te elképzeltél magadnak. Az élet több a mindennapi munkánál és a gazdagságnál. De hát erre magadtól kell rájönnöd... – tette hozzá Anáhitá. – Most azonban szeretnék adni neked valamit. Kérlek, nyisd ki az íróasztal fiókját ezzel a kulccsal, és vedd ki a papírköteget, amelyet benne találsz.

Ari kivette a kulcsot dédanyja reszkető ujjai közül, beillesztette a zárba, elfordította, majd kiemelte a sárguló kéziratot.

– Mi ez? – tudakolta.

– Dédanyád életének a története. Az elveszített fiamnak írtam, hogy elolvashassa. Sajnos mindmáig nem sikerült a nyomára bukkannom.

Ari látta, hogy dédanyja szeme könnybe lábad. Néhány éve az apja mesélt egy bizonyos fiúról, aki kisgyerekkorában meghalt Angliában, amikor Anáhitá ott tartózkodott az első világháború idején. Felidézve az akkor elhangzottakat, úgy rémlett neki, mintha a dédanyjának hátra kellett volna hagynia a fiát, amikor visszatért Indiába. Szemmel láthatóan azóta sem hajlandó elfogadni, hogy a fiú meghalt.

– Én eddig abban a hitben...

– Igen, biztosra veszem, hogy neked is azt mondták, egy bánattal teli, szomorú anya vagyok, aki beleőrült a fájdalomba, és képtelen beletörődni a fia halálába, pedig még a halotti bizonyítvány is a birtokában van.

Ari kényelmetlenül fészkelődött a székén.

– Valóban hallottam ilyesmit – ismerte be Ari.

– Tisztában vagyok vele, hogy a családom mit gondol rólam. Valószínűleg te is ugyanúgy vélekedsz – szögezte le Anáhitá határozottan. – De hidd el nekem, több minden van odafönt az égben, és itt lent, a földön is, amelyekre nem ad magyarázatot holmi ember által írt papiros. Egy anyai szív és lélek olyasmiket képes megsúgni, amiket nem lehet figyelmen kívül hagyni. És én most is azt mondom neked, hogy a fiam nem halt meg.

– Hiszek neked, Nání.

– Megérteném, ha nem így lenne, de ez most nem számít – mondta Anáhitá vállat vonva. – Mindazonáltal részben az én hibám, hogy a családom nem hisz nekem. Elvégre sosem tártam fel előttük, hogy mi történt oly sok évvel ezelőtt.

– Miért nem?

– Mert... – Anáhitá kibámult az ablakon imádott hegyeire, és kissé megrázta a fejét. – Nem volna helyénvaló, ha most elmondanám neked. Mindent megtalálsz ebben. – Ujjával az Ari kezében lévő papírkötegre mutatott. – Ha elérkezik a számodra alkalmas pillanat, hidd el, tudni fogod, melyik az, talán nekilátsz, hogy elolvasd a történetemet. Akkor majd te magad is eldöntheted, érdemes-e utánajárni.

– Értem – motyogta Ari, pedig egyáltalán nem értette.

– Csupán arra kérlek, hogy a halálom napjáig ne oszd meg senki mással, amit megtudsz ezekből az iratokból. Az életemet bízom most rád, Ari. Nyilván te is a tudatában vagy annak, hogy... – Anáhitá rövid szünetet tartott. – Sajnos a napjaim meg vannak számlálva ezen a földön.

Ari a dédnagyanyjára meredt, mint aki nem egészen érti, mit is várnak tőle.

– Azt szeretnéd, ha elolvasnám ezt az írást, aztán pedig megpróbálnám kinyomozni, hogy hol lehet a fiad? – kérdezte.

– Igen.

– De hát hol kezdjek neki?

– Természetesen Angliában. – Anáhitá a fiúra függesztette a tekintetét. – Követned kell a nyomaimat. Mindent, amit tudnod kell, ott tartasz a kezedben. Ráadásul az apádtól tudom, hogy a vállalkozásod számítógépekkel foglalkozik. Ha valakinek, hát neked nem lesz gond, hogy a hálózatot a szolgálatodba állítsd.

– Az internetre célzol? – kérdezte Ari, és alig tudta elfojtani a belőle feltörni készülő kuncogást.

– Igen, arra. Felteszem, csupán pár másodperc kell ahhoz, hogy megtaláld a helyet, ahol az egész történet elkezdődött – szögezte le Anáhitá.

Ari követte dédanyja tekintetét, amely ismét a távoli hegyeket pásztázta.

– Csodálatos innen a kilátás – jegyezte meg, hogy mondjon valamit.

– Ezért is maradok itt, jóllehet a lányom helyteleníti. Egy napon elindulok majd arra fölfelé, túl a csúcsokon. Boldogan teszem. Sok emberrel találkozom majd odafönt, akiket meggyászoltam életemben. Épp csak – Anáhitá visszafordult a dédunokája felé – azzal az egyvalakivel nem, akivel a leginkább szeretnék.

– Honnan tudod, hogy még életben van?

Anáhitá tekintete újra a hegyekbe révedt, majd fáradtan lecsukódott.

– Mint már mondtam, ott van minden azokon a lapokon.

– Igen, hogyne. – Ari sejtette, hogy ezzel a beszélgetés végére értek. – Rendben, akkor hagylak ismét pihenni, Nání.

Anáhitá ernyedten bólintott. Ari felállt, két kezét pranámra összekulcsolva meghajolt, majd mindkét oldalról megpuszilta dédanyja arcát.

– Viszontlátásra, hamarosan újra találkozunk! – búcsúzott, és az ajtó felé indult.

– Meglehet.

Ari elindult kifelé, ám az ajtóból hirtelen visszafordult.

– Miért én, Nání? Miért nem a lányodnak adtad oda a kéziratot, vagy az apámnak?

Anáhitá rámeredt.

– Azért, Ari, mert amit a kezedben tartasz, az nemcsak az én múltam, hanem egyben a te jövőd is.

Ari szédelegve lépett ki a szobából. Keresztülment a házon, egészen a bejárat melletti fogasig, ahol az aktatáskáját hagyta. Belecsúsztatta a papírköteget, majd a nappali felé vette az irányt. A nagyanyja, Muná menten hozzálépett, mihelyt meglátta.

– Miről akart veled beszélni? – kérdezte.

– Ó, csupán nem hiszi, hogy a fia meghalt, és arra kért, menjek Angliába, és kutassam fel – válaszolta könnyedén. A drámai hatás kedvéért még fel is vonta a szemöldökét.

– Még mindig itt tartunk! – Muná hasonlóan látványosan forgatta a szemét. – Figyelj, meg tudom mutatni neked a halotti anyakönyvi kivonatot. A fia meghalt, amikor hároméves lehetett. Kérlek, Ari – kezét az unokája vállára tette –, ne törődj vele. Évek óta ezt hajtogatja. Bármennyire szomorú is, csupán egy idős asszony képzelgéséről van szó, és nem ér annyit, hogy erre fecséreld a drága idődet. Hidd el nekem, időtlen idők óta hallgatom ezt a történetet. És most gyere – hívta mosolyogva –, igyál meg egy pohár pezsgőt a családod körében.

Ari az utolsó repülőgépen ült, amely aznap Bágdógrából Mumbaíba indult. Próbált a kezében tartott adathalmazra összpontosítani, de egyre-másra Anáhitá arcát látta maga előtt. Nagyanyjának vajon igaza volt, amikor arról beszélt, hogy Anáhitá képzelődik? Habár, amikor kettesben maradtak, dédanyja olyasmiket mondott Ariról, amiket nem tudhatott róla – és ez nyugtalanította. Talán mégis van valami a történetében... Időt kellene szakítania rá, hogy belekukkantson a kéziratba, miután hazaér.

Bár már elmúlt éjfél, mire leszálltak Mumbaíban, Bambi, aktuális barátnője a repülőtéren várta. Az éjszaka fennmaradó része kellemesen telt el az Arab-tengerre néző lakásban, Bambi karcsú testével összefonódva.

Másnap reggel jókora késéssel indult a megbeszélt találkozójára, és amikor kinyitotta az aktatáskáját, hogy bedobálja a szükséges iratokat, kivette az Anáhitától kapott papírköteget.

Valamikor csak lesz annyi időm, hogy elolvassam, futott át az agyán. Gyorsan íróasztala fiókjának a mélyére süllyesztette a kéziratot, majd sietősen elhagyta a lakást.

Egy évvel később

Emlékszem... Még most is hallom az éjszaka csöndjét, és érzem az enyhe szellőt, amely áldott megkönnyebbülést hoz Dzsaipur szűnni nem akaró forróságában. A nők és a gyerekek számára kijelölt zenáná lakóival együtt megint felszököm a Holdpalota tetejére, hogy ott vessük meg ágyainkat...

Ott fekszem a csupasz égbolt alatt, bámulom a csillagokat, és hallgatom a tisztán csengő, édes dallamot. És tudom, hogy a szeretteim közül ismét távozik valaki e földről, és lágyan ringatózva emelkedik egyre feljebb...

Hirtelen felébredek. Dardzsilingi hálószobámban találom magam, nem a dzsaipuri palota tetején. Csupán álom volt, igyekszem magam meggyőzni, megnyugtatni, bár a zavartságom nem múlik el, mert továbbra is fülemben zúg az ének. De tudom, hogy ébren vagyok.

Próbálok teljesen magamhoz térni, és megfejteni, ezúttal mit jelenthet mindez: ha valóban a jelenben vagyok, akkor valaki, akit szeretek, haldoklik. A szívverésem felgyorsul, amint újra lehunyom a szemem, és alászállok, hogy számba vegyem a családom tagjait: most tudom meg, ki az, aki távozik.

De üres kézzel térek vissza. Ez furcsa, az istenek még sosem vezettek félre.

Ki lehet az?

Ismét becsukom a szemem, mélyeket lélegzem, lassan fújva ki a levegőt, és erősen figyelek a belső hangokra.

És akkor váratlanul megértem. Igen, most már tudom, mit jelentett a látomás.

A fiam az. Az én imádott fiam. Ő az, akit az égiek most magukhoz emelnek.

Szemem megtelik könnyekkel. Vigaszt remélve kibámulok az ablakon, fel az égre. Éjszaka van, és az ablakon túl csak a sötétség honol.

Halkan kopognak az ajtón. Kévá lép be, arca merő aggodalom.

– Asszonyom, hallottam, hogy sír. Beteg talán? – puhatolja. Odalép az ágyamhoz, végigmér, majd a csuklómért nyúl, hogy kitapintsa a pulzusomat.

Némán megrázom a fejem. Kévá előkapar egy zsebkendőt, hogy letörölje az arcomról a könnycseppeket. – Nem, nem vagyok beteg – nyugtatom meg.

– Akkor miért sírt? Rémálom gyötörte?

– Nem. – Ráemelem a tekintetemet, tudva, hogy úgysem fogja megérteni. – Meghalt a gyermekem.

Kévá dermedten néz rám. – De hát honnan tudhatja, hogy Madam Muná meghalt?

– Nem a lányom, Kévá, hanem a fiam. Akit ott hagytam Angliában oly sok évvel ezelőtt. Nyolcvanegy éves volt – mormogom magam elé. – Legalább a hosszú élet megadatott neki.

Kévá arcára kiül a tanácstalanság. Tenyerét a homlokomhoz nyomja, hogy megállapítsa, nincs-e lázam. – Asszonyom, a fia már sok-sok évvel ezelőtt meghalt. Azt hiszem, valószínűleg csak álmodott – bizonygatja, legalább annyira a maga, mint az én meggyőzésemre.

– Meglehet – felelem kedvesen, mert nem akarom még jobban felzaklatni. – Mindazonáltal megkérném, hogy jegyezze fel a dátumot és a pontos időt. Olyan pillanat ez, amelyet nem szeretnék elfelejteni. Számomra véget ért a várakozás. – Azzal halványan rámosolygok.

Megteszi, amire kértem, ráírja egy papírcetlire a dátumot, a napot és az időt, majd átnyújtja nekem.

– Most már rendben leszek, elmehet.

– Igen, asszonyom – válaszolja Kévá, de látom rajta, hogy tétovázik. – Egész biztos, hogy nem beteg?

– Igen, egészen biztos. Jó éjt, Kévá!

Távozása után golyóstollat ragadok, és rövid kísérőlevelet írok a fiam halálának időpontját rögzítő cédulára. Ezután kihúzom az éjjeliszekrény fiókját, előszedem a halotti bizonyítvány kissé megviselt másolatát. Holnap szólok Kévának, hogy tegye be egy borítékba, és küldje el annak az ügyvédnek, aki a halálom után az ügyeimet fogja intézni. Megkérem majd, hogy hívjon fel, amint megkapja a küldeményt, hogy megadhassam, a halálom esetén kinek továbbítsa a borítékot.

Lehunyom a szemem, és azt kívánom, bárcsak el tudnék aludni, mert hirtelen rám szakadt a magány, és borzasztóan egyedül érzem magam ezen a földön. Rádöbbenek, hogy erre a pillanatra várok régóta. Most, hogy a fiam itt hagyott, végre követhetem őt...

Három nappal később a megszokott időben Kévá finoman kopogtatott úrnője szobájának ajtaján. Nem lepődött meg, amikor Madam Csavan nem válaszolt azonnal, hiszen az előző napokban is késő délelőttig szunyókált. A következő félórát azzal töltötte, hogy tett-vett a ház körül. Aztán újból kopogott, de megint csak nem kapott választ. Mivel ezt már furcsállotta, óvatosan, hogy ne csapjon zajt, kinyitotta az ajtót: úrnőjét az ágyban találta, és úgy festett, mint aki továbbra is mélyen alszik. Csak miután széthúzta a függönyöket, és szokása szerint semmiségekről csacsogva szólt hozzá, fedezte fel, hogy Madam Csavan mozdulatlanul fekszik, és nem reagál semmire.

Ari a kaotikus mumbaíi forgalomban araszolgatott előre, amikor megszólalt a mobilja. Mivel az apja volt az, akivel már hetek óta nem beszélt, hamarjában megnyomta a kihangosító gombját.

– Papa! – üdvözölte vidáman. – Hát hogy vagy?

– Szia, Ari! Én jól vagyok, de...

Arinak azonnal feltűnt az apja hangjából kiszűrődő, komor hangszín.

– Igen? Mi a gond?

– A dédanyádról van szó. Muszáj elmondanom, hogy Anáhitá ma reggel elhunyt.

– Ó, papa! Lesújt, hogy ezt kell hallanom.

– Valamennyien így érzünk. Csodálatos asszony volt, és mindnyájunknak nagyon fog hiányozni.

– Igen. De legalább sokáig élt – felelte Ari vigasztaló hangon, miközben gyorsan igyekezett kikerülni egy taxit, ami abban a pillanatban, váratlanul lefékezett előtte.

– Valóban. Négy nap múlva tartjuk a temetést, hogy mindenki odaérhessen. Az öcséd és a húgod is ott lesz, akárcsak a többiek. Remélem, te is eljössz – tette hozzá Vivék.

– Most pénteken? – érdeklődött Ari, és összeszorult a szíve.

– Igen, délidőben. Dardzsilingben a gháton hamvasztjuk el, csak a családja jelenlétében. A búcsúszertartást később tervezzük megrendezni. Nagyon sok ember jelezte a részvételi szándékát, hogy méltón emlékezzen dédanyád életére.

– Papa, sajnálom – nyögte Ari –, de szinte a lehetetlenséggel határos, hogy pénteken oda tudjak utazni. Egy ígéretes ügyfelet várok az Egyesült Államokból, kizárólag miattam repül ide, hogy eladja nekem a szoftvergyártó cégét. Ezzel egyik napról a másikra nyereségessé válhatna a vállalkozásom. Bármennyire szeretnék, nem tudok Dardzsilingben lenni pénteken.

Hosszú csend következett a vonal túlsó végén.

– Ari – szólalt meg végül az apja –, még én is tudom, hogy vannak pillanatok az életben, amikor a családot az üzleti érdek elé kell helyezni. Anyád sosem bocsátaná meg neked, ha most nem jönnél el. Már csak azért sem, mert tavaly, amikor Anáhitá születésnapját ünnepeltük, dédanyád nyilvánvalóvá tette, hogy különleges vagy a számára.

– Tényleg sajnálom, papa – válaszolta Ari, megkeményítve a hangját –, de egész egyszerűen nem megy.

– Ez az utolsó szavad?

– Igen, ez.

Ari hallotta, ahogy az apja lecsapja a telefont.

Ari igencsak feldobódott hangulatban volt, amikor péntek este hazaérkezett a lakásába. Annyira sikeresnek bizonyult az amerikai partnerrel folytatott üzleti tárgyalás, hogy ott helyben kezet is ráztak a megállapodás megpecsételésére. Megbeszélte Bambival, hogy elviszi vacsorázni, és együtt ünneplik meg a nagyszerű eseményt, de előtte még hazaugrott, hogy lezuhanyozzon és átöltözzön. Amikor kutyafuttában megnézte a postaládáját, egy levelet talált benne. Kivette, majd felliftezett a tizenötödikre. A hálószobába menet feltépte a borítékot, és röptében átfutotta a levél tartalmát.

Khán és Csauhán Ügyvédi Iroda                       2001. március 2.

Csaurásztá tér, Dardzsiling

Nyugat-Bengál, India

Tisztelt Uram!

Ügyfelem, Anáhitá Csavan megbízásából továbbítom önnek ezt a küldeményt. Mint bizonyára már értesült róla, Madam Csavan néhány napja elhunyt.

Őszinte részvéttel és a legmélyebb tisztelettel,

Dévak Khán

Hirtelen rádöbbent, hogy az üzleti találkozó kiváltotta izgalom és a céges előkészületek miatt teljesen kiment a fejéből, hogy aznap van a dédanyja hamvasztása a folyóparton. Letelepedett az ágy szélére, és nagyot sóhajtva kinyitotta a borítékot, amelyet az ügyvédi iroda csatolt az értesítő mellé; közben kétségek mardosták, hogy vajon a szülei valaha is megbocsátják-e neki, amiért fel sem hívta őket a nap folyamán.

– Most már mindegy – morogta maga elé gyászos képpel. Kihajtogatta a borítékban talált rövid levelet, és olvasni kezdte.

Drága, egyetlen Ari!

Amikor ezt olvasod, én már nem leszek az élők sorában. Mellékelten megtalálod a fiam, Móh halálának pontos idejét. Ugyancsak csatoltam a halotti bizonyítványt. Te magad is látni fogod, hogy az időpontok nem egyeznek. Talán ez most semmit sem jelent neked, édes gyermekem, de később, ha egyszer mégis úgy határozol, hogy nyomozni kezdesz az ügyben, mi történhetett a fiammal, mindkét irat fontos lesz majd számodra.

Addig is, amíg újra találkozunk egy másik világban, a szeretetemet küldöm neked. Ne feledd, valójában sosem mi voltunk a sorsunk irányítói. Hallgass a belső hangokra, lásd, amit meg kell látnod, és hidd el, rálelsz a helyes útra.

Szerető dédanyád,

Anáhitá

Ariból újabb sóhaj szakadt fel. Semmi kedve sem volt most dédanyja képzelgéseihez, sem pedig abba belegondolni, hogy mennyire haragudhatnak rá a szülei. Nem szerette volna, ha bármi is elrontja emelkedett hangulatát.

Bekapcsolta a CD-lejátszót, majd beállt a zuhany alá, és a bömbölő zenét hallgatva élvezte a vastag vízsugarak bizsergető hatását.

Miután magára öltötte az ingét és kézzel varrt, drága öltönyét, kikapcsolta a zenét, és már indult volna az ajtó felé, amikor a szeme megakadt Anáhitá levelén. Ösztönösen összehajtotta, visszahelyezte a borítékba, majd becsúsztatta a fiókba, a sárguló kézirat mellé, azzal leoltotta a lámpákat, és elhagyta a lakást.

London

2011. július

Első fejezet

Rebecca Bradley az ablakhoz szorította a homlokát, miközben a gép ereszkedni kezdett London felett. Mélyen alatta, a nyári nap fényében reszketve csillogott a különböző árnyalatú zöld foltokból varrt földpaplan, mintha még mindig reggeli harmat borítaná. Amikor a távolban felsejlettek London épületeinek körvonalai, köztük a Big Ben és a parlament épülete, New York égbetörő felhőkarcolóihoz képest játék maketteknek tűntek a számára.

– Miss Bradley, elsőként ön szállhat le a gépről – közölte a légikisasszony.

– Köszönöm. – Sikerült halvány mosolyt erőltetnie az arcára. Válltáskájából előhalászta óriási méretű napszemüvegét, amellyel kimerültségét szándékozott eltakarni, bár elég valószínűtlennek vélte, hogy fotósok várnák a repülőtéren. Mielőbb el akarta hagyni New Yorkot, úgyhogy felhívta a légitársaságot, és egy korábbi járatra foglaltatott helyet magának.

Elégedettséggel töltötte el, hogy senki, még az ügynöke és Jack sem tudja, hogy hol van. Jack még délután távozott a lakásából, hogy elérje a Los Angeles-i gépet. Nem kapta meg Rebeccától azt a választ, amit annyira várt tőle, helyette a lány azzal hárította el a kérését, hogy időre van szüksége, és végig kell gondolnia a dolgot.

Újra belenyúlt a táskájába, kivette a vörös bársonnyal borított dobozkát, és kinyitotta. A gyűrű tekintélyes méretű volt, bár az ízléséhez képest hivalkodó. Jack szerette mindennek megadni a módját, mindenből a legjobbat és a legnagyobbat, a világ egyik leghíresebb és legjobban kereső filmcsillagához illően. És hát jelentéktelenebb darabot nemigen választhatott, mert ha Rebecca igent mond a házassági ajánlatra, az eljegyzési gyűrű fotója nyomban bekerül a világ összes újságjába és magazinjába. Ez idő szerint Jack Heyward és Rebecca Bradley számított Hollywood legfelkapottabb párjának, a média egész egyszerűen nem tudott betelni velük.

Miután visszakattintotta a dobozka tetejét, Rebecca kábán bámult ki a leszállni készülő gép ablakán. Amióta úgy egy évvel ezelőtt egy romantikus vígjáték forgatásán megismerkedett Jackkel, úgy érezte, túszul ejtették őt és az egész életét, és immár nem csupán filmszerepeinek mozdulatait akarják helyette megélni, de már a magánéletét is mindinkább kisajátítják. Holott az igazság az – harapott az ajkába –, hogy az az „álomkapcsolat”, amit a világ kettejük közé képzel, éppolyan színjáték, mint bármelyik filmbéli szerepe.

Még ügynöke, Victor is bátorította Jackkel való kapcsolatát. Egyre csak azt bizonygatta, hogy a viszonyuk még magasabbra röpítheti egyébként is felfelé ívelő csillagát.

– Nincs semmi, ami a közvéleményt jobban izgatná egy turbékoló hollywoodi párnál, édesem – duruzsolta ezerszer a fülébe. – Még ha ne adj’ isten a filmkarriered hanyatlani is kezdene, a nagyérdeműt továbbra is érdekelnék a rólad készülő fotók, amint a gyerekeiddel a parkban játszol.

Rebecca felidézte, hogy voltaképpen mennyi időt töltött Jack társaságában az utóbbi egy évben. Jack Hollywoodban élt, ő New Yorkban, mozgalmas munkabeosztásuk pedig leginkább azt jelentette, hogy hetekig nem is látták egymást. És ha együtt voltak, az újságírók akkor is folyton a nyomukban jártak, bárhová mentek. Tegnap is egy eldugott, parányi olasz étteremben szerettek volna ebédelni, ám a vendégek megrohamozták őket, közös fotókat és autogramot kunyeráltak tőlük. Végül Jack megunta, elvitte őt a Central Parkba sétálni, hogy a fák alatt, meghitt békességben kérhesse meg a kezét. Rebecca csak remélni tudta, hogy senki sem szúrta ki őket...

A nyomasztó bezártságérzet, amely elfogta a taxiban, amikor hazafelé hajtottak a Sohóban lévő lakásába – és amire Jack csak rátett egy lapáttal, mert minduntalan nyaggatta a válaszért –, végül arra késztette, hogy hirtelen elhatározástól vezérelve egy korábbi géppel utazzon Angliába. Jelenleg elviselhetetlennek érezte, hogy minden lépését figyeli a világ, és nap mint nap idegenek lihegnek a sarkában, mintha csak felhatalmazva éreznék magukat arra, hogy részt követeljenek belőle. Magánélete teljes megszűnéséhez Jackkel való viszonya vezetett – olyannyira rivaldafénybe került, hogy már a helyi kávézóba sem tudott leugrani egy szendvicsért vagy egy tejeskávéért anélkül, hogy ne támadjon körülötte csődület – és úgy tűnt, borsot árat kell majd fizetnie mindezért.

Néhány hete épp csak átlépte lakása küszöbét, ám rövid időn belül a fürdőszobájába zárkózva végezte, a padlón fetrengve és hisztérikusan zokogva. Az orvosa váliumot írt fel neki, és bár a gyógyszer kétségkívül segített, Rebecca tudta, hogy ez az út nem vezet sehová. A függőség csúszós ösvényére tévedt, hogy megbirkózzon a rá nehezedő nyomással, ám a védelméül szolgáló ernyő egyben árnyékot is vetett rá. Mindez Jack számára sem volt ismeretlen.

Románcuk kezdetén, az első mámorító napokban a férfi bevallotta Rebeccának, hogy bár nem rendszeres fogyasztó, használ kokaint. Persze bármikor abba is hagyhatná. Egyszerűen segít neki abban, hogy leeresszen és lazítson. Ám ahogy mindjobban megismerte őt, Rebecca rájött, hogy Jack nem volt teljesen őszinte hozzá. Néha megértést kérve védekezett, máskor meg harciasan visszavágott, valahányszor kérdőre vonta, amiért túl keményen drogozik, és túl sokat vedel. Mivel ő nem élt kábítószerrel, és csak ritkán ivott alkoholt, ki nem állhatta, amikor Jack be volt állva.

Viszonyuk elején Rebecca azt gondolta, az élete nem is lehetne tökéletesebb egy sikeres karrierrel és egy jóvágású, tehetséges férfival az oldalán. Ám a drogok, a távollétek és Jack egyre erősebben megnyilvánuló önbizalomhiánya – amely egy dührohamban csúcsosodott ki, amikor hét hónappal ezelőtt Rebeccát Golden Globe-díjra jelölték, őt pedig nem – között hánykolódva, a rózsaszín szemüveg üvege egyre szürkébbé vált.

Jobbkor nem is jöhetett volna a váratlan ajánlat, hogy vállaljon szerepet Az éjszaka csendje című brit filmben, amely az 1920-as években játszódik, és egy angol arisztokrata család története áll a középpontjában. Nemcsak a felkínált szerep jelentett számára hatalmas ugrást addigi súlytalan, habkönnyű filmjeihez képest, de az a megtiszteltetés is érte, hogy személyesen a híres angol rendező, Robert Hope szemelte ki őt. Természetesen Jacknek azonnal sikerült a kedvét szegnie, amikor kifejtette, csupán azért ajánlották fel neki a szerepet, hogy legyen egy hollywoodi „név” is a stáblistán, amivel kielégíthetik a befektetők kívánságát. Hozzáfűzte még, leginkább azzal járul majd hozzá a film sikeréhez, hogy remekül fog festeni a korabeli kosztümökben, és egy pillanatig se ringassa magát abban az illúzióban, hogy a tehetsége miatt esett rá a választás.

„Túlságosan is szép vagy ahhoz, drágám, hogy komolyan vegyenek” – tette hozzá, miközben újra töltött magának a vodkából.

Amint a repülőgép leszállt a Heathrow-n, majd a betonon végiggurulva megállt, felvillant a fényjelzés, és Rebecca kikapcsolta az övét.

– Készen áll, Miss Bradley? – érdeklődött az utaskísérő.

– Igen, köszönöm.

– Csupán pár perc lesz az egész.

Rebecca gyors mozdulatokkal megfésülte hosszú, sötét színű haját, majd hátul, a nyakszirtjén kontyba kötötte. Jack azt mondta rá, ilyenkor úgy néz ki, mint Audrey Hepburn, és valóban, a média szüntelenül a bálványozott sztárhoz hasonlította. Néhányan még azt is pedzegették, hogy jövőre újra megfilmesíthetik az Álom luxuskivitelbent, amelyben a néhai csillag bombasikert aratott.

Nem szabad, hogy Jackre hallgasson, nem szabad megengednie, hogy szakmai önbecsülését a férfi továbbra is porrá zúzza. Jack legutóbbi két filmje csúnyán megbukott, és csillaga már távolról sem fénylett annyira, mint korábban. Igazság szerint féltékeny volt az ő sikerére. Rebecca vett egy mély levegőt, hogy lecsillapítsa háborgó lelkét. Bármit vágott is Jack a fejéhez, eltökélte, csak azért is bebizonyítja, hogy sokkal több egy csinos arcnál, és a felajánlott szerep volt annyira fajsúlyos, hogy erre komoly esélye nyíljon.

Arról nem is beszélve, hogy a filmet a vidéki Angliában, egy isten háta mögötti helyszínen fogják forgatni, ahol végre alkalma nyílik arra, hogy nyugodtan és zavartalanul átgondoljon mindent. Tudta, hogy a problémás felszín alatt továbbra is ott rejtőzik az a Jack, aki szeret. De hacsak a férfi nem hajlandó lépéseket tenni szenvedélyfüggőségének megszüntetésére, akkor nem mondhat igent az ajánlatára.

– Kérem, fáradjon velem, lekísérem a gépről, Miss Bradley – közölte a légitársaság sötét öltönyös biztonságisa, aki megjelent mellette.

Rebecca napszemüvegét feltéve elhagyta az első osztályú kabint. Miközben a VIP-társalgóban a csomagjára várt, azt fogalmazta meg magában, hogy közös útjuk a semmibe vész, ha Jack nem néz szembe a problémáival. Amint kivette a mobilját a táskájából, és a kijelzőre meredt, rájött, hogy pontosan ezt fogja mondani a férfinak.

– Miss Bradley, a csomagját már kivitték az autójához – világosította fel a biztonsági ember. – Sajnos attól tartok, hogy odakint fotósok hada várakozik önre.

– Ne! – kiáltott fel kétségbeesetten. – Hányan vannak?

– Sokan – erősítette meg a férfi. – De ne aggódjon, biztonságban eljuttatom a gépkocsihoz.

Kezével jelezte, hogy indulhatnak, mire Rebecca felállt.

– Nem számítottam erre – jegyezte meg az érkezési oldal kijárata felé haladva. – Másik járattal érkeztem, mint amivel terveztem...

– Nos, épp akkor érkezett Londonba, amikor robbant a bomba hír. Megengedi, hogy az elsők között gratuláljak?

Rebecca kővé dermedt. – Miféle „bomba hír”? – kérdezte nyersen.

– Hát... az eljegyzése Jack Heywarddal, Miss Bradley.

– De én... Ó, jesszusom! – motyogta.

– Még egy remek fotó is készült önökről a Central Parkban, amint Mr. Heyward az ön ujjára húzza a gyűrűt. Szinte az összes reggeli lap a címoldalán hozta. Nos – kérdezte a férfi, rövid időre megtorpanva a tolóajtó előtt –, felkészült?

Rebecca érezte, hogy a napszemüveg mögött könnyek mardossák a szemét. Bosszúsan bólintott.

– Rendben. Egykettőre keresztültörünk a tömegen, erről kezeskedem – biztosította őt a férfi.

Tizenöt perccel később, amikor az autó kifordult a Heathrow elől, Rebecca elkeseredetten bámulta a Daily Mail címoldalán virító fotójukat, alatta a vastagon szedett szalagcímmel:

„Jack és Becks – Most már hivatalos!”

Az elmosódott, szemcsés felvételen az volt látható, amint Jack az ujjára húzza a gyűrűt a Central Parkban. Rebecca tudta, hogy a képen megörökített tekintete egyértelműen rémületet tükröz, az újságírók mégis inkább afféle örömteli meglepetést véltek felfedezni benne. A legrosszabb az egészben az volt, hogy idézték Jack kijelentését, amelyet nyilván akkor tett, amikor tegnap délután elhagyta az ő lakását. Lényegét tekintve megerősítette, hogy megkérte Rebecca kezét, bár az esküvő időpontját még nem tűzték ki.

Remegő kézzel nyúlt bele a válltáskába, és vette elő ismét a mobiltelefont. Rémülten látta, hogy tömérdek üzenet érkezett Jacktől, az ügynökétől és a sajtó képviselőitől. Gyorsan kikapcsolta, és visszacsúsztatta a táskájába, képtelen lett volna bármelyikre is válaszolni. Rettenetesen haragudott Jackre, amiért egy szót is nyilatkozott a parkban történtekről.

Holnapra már azzal lesznek tele az újságok világszerte, hogy ki tervezi a menyasszonyi ruháját, hol fogják tartani a ceremóniát, és vajon terhes-e már.

Becsukta a szemét, és mélyeket lélegzett. Huszonkilenc éves volt, és egészen az előző nap délutánjáig a házasság és a gyermekek gondolata csupán kósza ötletnek tűnt számára, olyasvalaminek, ami a távoli jövőbe vész.

Ám Jack már a negyvenhez közeledett, és úgy érezte – miután ágyba vitte a legtöbb filmbeli partnernőjét –, hogy ideje megállapodnia. Az ő életében viszont előzőleg csak egyetlen komoly kapcsolat volt, egy hosszú évekig tartó, gyerekkori szerelem, amelyet bimbózó pályafutása, majd szárnyra kapott hírneve tört derékba.

– Attól tartok, Miss Bradley, hogy beletelik néhány órába, mire Devonba érünk – tájékoztatta a barátságos sofőr. – Mellesleg Grahamnek hívnak, és kérem, szóljon, ha szeretné, hogy bárhol is megálljak.

– Úgy lesz – felelte Rebecca, és magában azt kívánva, bárcsak egy hatalmas afrikai sivatag mélyére vinné őt, ahol sem fotósok, sem újságok nincsenek, de még térerő sem.

– Meglehetősen elszigetelt hely, ahová megy, Miss Bradley – szólalt meg ismét Graham, mintha csak olvasna a gondolataiban. – Odalent, Dartmoorban nincsenek neonreklámok és puccos üzletek – fűzte hozzá. – Csodálatos ősi lápvidék, majd meglátja. Olyan, mintha az ember egy egészen más korba csöppenne vissza, nem is gondoltam volna, hogy még lakják emberek az efféle varázslatos helyeket. Őszintén megmondom, kellemes változást jelent nekem, hogy vidékre kell szállítanom önt. Eddig főleg helyi stúdiókba furikáztam színészeket a londoni forgalom sűrűjében.

Szavai némi megnyugvást hoztak Rebeccának. Talán a sajtó békén hagyja, és nem fogja háborgatni a semmi közepén.

– Úgy tűnik, egy kerékpáros a nyomunkba eredt, Miss Bradley – jelezte Graham a visszapillantó tükörbe nézve. Rebecca magányhoz fűzött reménye egy csapásra szertefoszlani látszott. – De ne aggódjon, tüstént lerázom, mihelyt kiérünk az autópályára.

– Köszönöm – hebegte Rebecca. Igyekezett megnyugtatni zaklatott idegeit. Belesüppedt az ülésbe, lehunyta a szemét, és megpróbált aludni.

– Nemsokára megérkezünk, Miss Bradley.

Négy és fél órája voltak úton, és bár időnként elszundított, egyre inkább rátelepedett az időeltolódásból fakadó bágyadtság. Álmos szemmel bámult ki az ablakon. – Hol vagyunk? – kérdezte, miközben a gránitsziklákkal szaggatott, sivár lápvidéket kémlelte.

– A dartmoori felföldön – világosította fel Graham. – Most, hogy süt a nap, kellemes látványt nyújt, de bármibe lefogadom, hogy télen nagyon barátságtalan tud lenni... Elnézést – szakította félbe önmagát, amikor megszólalt a telefonja –, a gyártásvezető az. Lehúzódom, hogy beszélhessek vele.

Miközben Graham telefonált, Rebecca kiszállt, és kinyújtóztatta a lábát a keskeny úttest mentén burjánzó, durva füvön. Mélyen beszívta a levegőt, megtöltve a tüdejét a friss, mámorító illattal. Enyhe szellő fújdogált az ingovány felől, a távolban csipkézett sziklagerinc húzódott a látóhatár egyenetlen alján. Bármerre nézett, egy teremtett lelket sem látott.

– Egek! – sóhajtott fel. A sofőr közben újra beindította a motort, úgyhogy fürgén visszamászott a kocsiba. – Olyan békés itt minden – jegyezte meg, miután elfoglalta a helyét.

– Valóban az – értett egyet vele Graham. – Viszont a gyártásvezető azért telefonált, mert sajnálatos módon már egy egész hadseregnyi fotós gyűlt össze a stáb szálláshelyéül szolgáló hotelnél. Az ön érkezésére várnak. Azt tanácsolta, inkább vigyem egyenesen a forgatás helyszínére, az Astbury Hallba.

– Oké! – Rebecca reményvesztetten harapdálta az ajkát, ahogy kikanyarodtak az úttestre.

– Igazán sajnálom, Miss Bradley – fejezte ki együttérzését Graham. – Folyton mondom a gyermekeimnek, hogy a gazdag és híres filmsztárok élete nem olyan gondtalan, mint ahogy ők képzelik. Önnek is nehéz lehet elviselni a népszerűséget, kiváltképpen hasonló helyzetekben.

Gyengéd, tapintatos szavaira gombóc keletkezett Rebecca torkában.

– Igen, néha tényleg nehéz – értett egyet a férfival.

– Jó hír, hogy amíg forgatnak, senki sem tud majd a közelébe férkőzni. Az épületet több száz hektárnyi magánterület veszi körbe, és a kapubejárattól majd egy kilométer hosszú felhajtó vezet magához a házhoz.

Rebeccának először fel sem tűnt, hogy időközben megérkeztek egy hatalmas, kétszárnyú kovácsoltvas kapuhoz, amely előtt biztonsági őr teljesített szolgálatot. Graham intett neki, mire az kitárta a kaput. Rebecca gyönyörködve bámulta a kétoldalt elsuhanó, ligetekkel teleszórt tájat, amit ősrégi tölgyek, gesztenye- és bükkfák tarkítottak.

Impozáns épület magasodott előttük, leginkább egy palota – Rebeccát olyasfélére emlékeztette, amilyeneket csak könyvekben vagy történelmi témájú televíziós műsorokban láthatott: a faragott kövek és bordázott oszlopok barokkos egyveleggé olvadtak össze.

– Ejha! – szakadt ki belőle az elragadtatás hangja.

– Lenyűgöző látvány, ugye? Bár nem szívesen gondolnék bele, hogy mennyi lehet a fűtésszámla... – fűzte hozzá viccelődve Graham.

Ahogy közeledtek a házhoz, Rebecca észrevette, hogy a bejárat előtt márvány szökőkút pompázik. Azt kívánta, bárcsak értene annyira az építészethez, hogy a megfelelő szakkifejezésekkel festhesse le az épület szépségét. Szinte elakadt a lélegzete, amint a tekintetét végighordozta a kecses homlokzaton, az épület tökéletes szimmetriáján, a két, elegánsan elnyúló szárnnyal és az egészet megkoronázó, központi domború kupolával. A napfény csillogva tükröződött vissza az arányosan elhelyezett, osztott üvegezésű ablakokról, amelyek apró gyöngyszemekként ragyogtak az elülső rész teljes hosszában, köztük pedig kőből faragott kerubok és vízgyűjtő edények ékesítették a homlokzatot. A négy, irdatlan vastag oszlopon nyugvó bejárati tornác csodaszép, kétszárnyú tölgyfa ajtóban végződött.

– Egy királynő lakhelyének is beillene, ugye? – vélekedett Graham, miközben megkerülte az épületet, hogy helyet keressen az oldalsó parkolóban, amelyet már zsúfolásig megtöltöttek a mikrobuszok és a kisteherautók. Lármás segédmunkások hordták be a kamerákat, lámpákat és kábeleket egy oldalajtón át. – Állítólag már holnap reggel el akarják kezdeni a munkát, legalábbis ebben bíznak – bökött a fejével a sürgölődő emberek felé.

– Köszönöm – hálálkodott az autóból kiszállva Rebecca, és Graham hátrament, hogy kivegye utasa bőröndjét a csomagtartóból.

– Csupán ennyi holmit hozott magával, Miss Bradley? A filmcsillagok általában egy konténert is képesek megtölteni a csomagjaikkal – ugratta őt kedélyesen a férfi.

– Nem volt időm a pakolással bajlódni – ismerte be Rebecca, miközben átvágtak az udvaron a bejárat felé.

– Kérem, ne feledje, Miss Bradley, hogy végig elérhető leszek a forgatás alatt, tehát ha bármikor szeretne elmenni valahová, azonnal szóljon, rendben? Örülök, hogy megismerhettem.

– Á, szóval megjött! – Vézna, magas fiatalember közeledett feléjük, kezet nyújtva Rebeccának. – Isten hozta Angliában, Miss Bradley! Steve Campion vagyok, a gyártásvezető. Sajnálattal hallom, hogy gátlástalan, szenzációhajhász bulvársajtónk jóvoltából micsoda vesszőfutáson ment keresztül. De itt most már biztonságban lesz tőlük.

– Köszönöm. Meg tudná mondani, mikor juthatok el a szállodába? Őszintén szólva, rám férne egy zuhanyozás és némi alvás. – A hosszú utazástól Rebecca elcsigázottnak és szörnyen fáradtnak érezte magát.

– Ez csak természetes. Mindazonáltal szerettük volna megkímélni attól, hogy hasonló megpróbáltatásban legyen része a hotelnél, mint reggel a repülőtéren – magyarázta Steve. – Úgyhogy Lord Astbury volt olyan kedves, és átmeneti időre felajánlott magának egy szobát a házban, amíg nem találunk más megoldást. Amint a saját szemével is láthatja – mutatott fel vigyorogva a kastélyra –, szabad hely bőven akad. Robert, a rendező mindenáron azon van, hogy már holnap vágjunk bele a forgatásba, ezért nem repesne a boldogságtól, ha bármi megakadályozná önt a kellő összpontosításban, vagy ha a hotelben maradt színészeit bárki is zaklatná.

– Sajnálom, hogy ekkora kalamajkát okoztam. – Rebeccát hirtelen bűntudat fogta el.

– Ugyan, semmi baj. Ezzel számolni kell, ha egy ilyen híres, fiatal színésznőt kívánunk szerepeltetni a filmünkben. Nos, a házvezetőnő arra kért, hogy rögvest szóljunk neki, ha ön megérkezett, majd ő felkíséri a szobájába. Délután ötkor teljes stábértekezletet tartunk, addig lesz alkalma pihenni.

– Köszönöm – ismételte meg Rebecca, felismerve a Steve hangjából félreérthetetlenül kicsengő felhangot, miszerint máris rásütötte a „zűrös” bélyeget. Biztosra vette, hogy a brit színészkollégák többsége – akik nyilván tehetségesek, de egyikük hírneve vagy a jegyeladásokra gyakorolt hatása sem ér fel az övével – maradéktalanul egyetért vele.

– Várjon itt, én pedig megyek, és megkeresem Mrs. Trevathant – közölte Steve, és faképnél hagyta Rebeccát, aki kissé kényelmetlenül érezte magát, ahogy ott téblábolt az udvarban, miközben a kisegítő személyzet tagjai szorgosan hurcolták befelé a forgatáshoz szükséges felszerelést.

Alig telt el egy perc, és gömbölyded, középkorú nő bukkant fel az ajtóban. Csigákba kunkorodó haja szürkébe hajlott, pirospozsgás arca majd kicsattant az egészségtől.

– Miss Rebecca Bradley?

– Igen.

– Ó, persze hogy maga az, aranyoskám! – mosolyodott el szélesen a nő. – Nyomban felismertem, ahogy megpillantottam. Hadd mondjam meg, a valóságban még szebb is, mint a filmvásznon. Láttam az összes filmjét, és boldoggá tesz, hogy megismerhetem. Mrs. Trevathan vagyok, a házvezetőnő. Kövessen, kérem, megmutatom a szobáját. Ne ijedjen meg, de sokat kell menni... Majd Graham maga után hozza a csomagját – intette le Rebeccát, amint észrevette, hogy a bőröndjéért nyúl. – El sem tudja képzelni, hogy naponta hány kilométert gyalogolok ebben a házban.

– Nos, valóban nem – hümmögte Rebecca. Igencsak koncentrálnia kellett, hogy kihámozhassa a szavak értelmét a hangokat elharapó, lágy devoni kiejtés mögött. – Ez az épület egészen káprázatos.

– Hát, kevésbé káprázatos most, amióta csak én vagyok meg némi alkalmi segítség a rendben tartásához. Sose érem utol magam, és kezd minden tönkremenni. Valamikor harmincan dolgoztunk itt teljes munkaidőben, de azóta megváltoztak a dolgok.

– Igen, gondolom – hagyta rá Rebecca, és Mrs. Trevathan nyomába eredt. Jó néhány ajtón áthaladva egy óriási konyhában kötöttek ki, ahol egy nővérnek beöltözött nő ült az asztalnál, kávét szürcsölgetve.

– A konyhából nyíló személyzeti lépcsőn lehet a leggyorsabban feljutni a szobákhoz – magyarázta Mrs. Trevathan, előremenve a keskeny, meredek lépcsősoron. – Egy takaros szobát néztem ki magának a ház hátsó részében. Pazar a kilátás a kertre és azon túl, a mocsárra. Szerencsésnek érezheti magát, hogy Lord Astbury beleegyezett, hogy itt szállhasson meg. Nem kedveli a vendégeket. Ami elég szomorú, mivel a régi időkben akár negyvenen is kényelmesen elfértek ebben a házban. Ám hol vannak már azok a szép napok...!

Egy újabb ajtón át tágas, félemeleti pihenőhöz értek. Rebecca elámulva meresztette a szemét a kupola föléjük domboruló, pompázatos boltívére, majd sietve követte Mrs. Trevathant, aki egy széles, félhomályba burkolózó folyosón indult tovább.

– Itt is vagyunk – szólalt meg a házvezetőnő nemsokára, benyitva egy tágas és magas szobába, amelyet hatalmas, kétszemélyes ágy uralt. – Már korábban kinyitottam az ablakot, hogy kiszellőztessem a szobát, így kissé hideg van most idebent. De jobb, mint a dohszag. Ha fázik, nyugodtan kapcsolja be az elektromos fűtést.

– Köszönöm. Hol találom a mosdót? – kérdezte.

– Mármint úgy érti, aranyoskám, hogy a fürdőszobát? – tudakolta mosolyogva Mrs. Trevathan. – Két ajtóval lejjebb a balra eső folyosó másik oldalán. Tartok tőle, hogy egyelőre nincsenek korszerűen felszerelt lakosztályaink. És most megyek, hagyom pihenni.

– Kaphatnék egy pohár vizet? – kérdezte Rebecca bátortalanul.

Mrs. Trevathan megtorpant, és az ajtóból hátrafordulva együtt érző pillantást vetett Rebeccára.

– Ó, hogyne! Bizonyára kimerült a hosszú úttól. Evett egyáltalán valamit?

– Nem, egy falatot sem tudtam lenyelni a repülőgépen.

– Akkor mit szólna hozzá, ha hoznék magának egy kanna teát és néhány szelet pirítóst? Meglehetősen nyúzottnak tűnik.

– Roppant hálás lennék érte – válaszolta Rebecca. Hirtelen szédülni kezdett, és kénytelen volt leülni a karosszékbe, amely az üresen tátongó kandalló mellett terpeszkedett.

– Rendben, egyik lábam itt, a másik ott. – Mrs. Trevathan alaposan szemügyre vette őt. – A sok külső csillogás alatt maga is csak egy törékeny virágszál, igaz, aranyoskám? No, helyezze kényelembe magát, én meg iparkodom vissza. – Azzal mosolyogva elhagyta a szobát.

Nem sokkal később Rebecca, követve a házvezetőnő útbaigazítását, balra fordult a folyosón, és először egy ágyneműtárolóba nyitott be, majd egy üres hálószobába, mire végül megtalálta a fürdőszobát. Tágas helyiség volt, közepén egy régimódi, öntöttvas káddal. A vécécsésze fölötti víztartályon rozsdás fémlánc lógott, az szolgált lehúzóként. A mosdónál ivott néhány korty vizet, majd visszatért a szobájába. A magas ablakhoz lépve kinézett az alatta elterülő tájra. A ház hátsó részéhez széles terasz simult, az azon túl elterülő kert gondozottnak tűnt. A mezsgyék szélén színes növények és bokrok nőttek bőséges mennyiségben, sokszínű virágaik lágyítottak valamelyest a középen húzódó pázsit élénkzöldjén. A kertet határoló, magas törpepuszpángsövényen túl kezdődött a láp, buckákkal szabdalt vadsága éles ellentétben állt a kert harmonikusságával és ápoltságával. Cipőjét lerúgva leheveredett az ágyra, a sokévi használattól puhává vált matrac lágyan fogta körül.

Amikor Mrs. Trevathan tíz perc múlva visszatért, és halkan bekopogott az ajtón, Rebecca már mélyen aludt. A házvezetőnő a kandalló melletti asztalra rakta a tálcát, gyengéden Rebeccára terítette az ágytakarót, majd csöndben távozott.

Második fejezet

– Hölgyeim és uraim, üdvözlöm mindnyájukat Astbury Hallban! Feltételezem, maradéktalanul egyetértenek velem abban, hogy ennél tökéletesebb helyszínt nem is találhattunk volna Az éjszaka csendjéhez. A magam részéről megtiszteltetésnek érzem, hogy Anglia egyik legszebb és legtekintélyesebb kastélyában forgathatjuk a filmünket. Bízom benne, hogy az előttünk álló időt kellemesen és termékenyen fogjuk eltölteni egymás társaságban.

Robert Hope, a rendező nyájas mosollyal mustrálta a stáb tagjait. – El tudom képzelni, hogy ezek az öreg falak most beleremegnek a büszkeségbe, amiért ennyi tehetséges és tapasztalt ember serénykedik közöttük. Önök közül már sokan ismerik egymást, de szeretném megragadni az alkalmat, hogy külön üdvözöljem Rebecca Bradley-t, aki egyenesen Amerikából érkezett, és azért csatlakozott hozzánk, hogy némi hollywoodi csillogással vonjon be minket, penészes vén angolokat.

Az összes szempár Rebeccát kereste, aki szerényen behúzódott egy sarokba, szemlátomást zavarban attól, hogy ennyi ismert brit filmcsillag veszi körül.

– Üdv! – mondta elpirulva, és félénken elmosolyodott.

– Most pedig átadom a szót Hugo Mannersnek, akinek csodálatos forgatókönyve a lehető legjobbat fogja kihozni önökből, ebben biztos vagyok – folytatta Robert. – Később valamennyien kapnak egy-egy példányt a végső változatból, ne lepődjenek meg, ha még érződik rajta a nyomdafesték szaga. Steve, a gyártásvezetőnk a pontos forgatási menetrendet is ki fogja osztani. Nekem már csak annyi maradt, hogy sikeres munkát kívánjak mindenkinek. Hugo, tiéd a szó.

Hugo Mannerst, az Oscar-díjas forgatókönyvírót tapsvihar fogadta, amint fellépett az emelvényre. Rebecca csak félig tudott odafigyelni a szavaira, mert hirtelen nyomasztani kezdte a felelősség, hogy mibe is vágott bele. Leginkább a kiejtése aggasztotta. New Yorkban külön nyelvórákra járt két hónapon át, hogy elsajátítsa a hétköznapi brit beszédmodort és akcentust. Ettől függetlenül tisztában volt vele, hogy nem kis veszélynek tette ki magát a szerep elvállalásával – könnyen gúny céltáblájává válhat, amelyre össztüzet zúdítanak a firkászok. A brit sajtó semmit sem élvez annál jobban, mint amikor ízekre szedhet egy amerikai színésznőt, aki angol szerepet játszik. Kiváltképpen, ha az a színésznő már szert tett némi népszerűségre, és sikert sikerre halmozott, mint például ő.

Arról persze nem beszélnek, hogy ő ösztöndíjasként végezte el a New York-i Juilliard School tánc- és színművészeti tagozatának színészosztályát, és abban az évben elnyerte a legjobb színésznőnek járó díjat is Shakespeare Sok hűhó semmiért című vígjátékában Beatrice-ként nyújtott alakításáért. Az összes hollywoodi színésznő „komoly” tehetségnek tekinti magát, még akkor is, ha a modellvilágból érkezett. Rebecca azonban más utat járt be, és a lelke mélyén tudta, most jött el az ő esélye arra, hogy bizonyítsa, szakmailag magasan képzett művésznő, aki elismerést érdemel a kritikusoktól.

Újból felharsant a taps, amikor Hugo befejezte, majd Steve, a gyártásvezető hozzálátott, hogy szétossza a forgatókönyvpéldányokat és a személyre szabott beosztásokat.

– Valószínűleg örömmel hallja, Rebecca, hogy holnap nem lesz szükség magára a forgatásnál. Mindazonáltal jelentkezzen reggel az öltöztetőrészlegnél, hogy a jelmeztervező levegye a méreteit, utána pedig keresse fel a sminkeseket, akik szintén kíváncsiak magára. Robert felvetette, nem ártana, ha legalább egy órát eltöltene a dialektustanárral, és együtt gyakorolnák első jelenetének a szövegét.

– Jól van. Van valami elképzelése arról, mikor költözhetek be a szállodámba? Szeretnék kicsomagolni és berendezkedni.

– A fotósok továbbra is ott ólálkodnak a hotel körül. Robert megbeszélte Lord Astburyvel, hogy ma estére itt maradhat, mi pedig megpróbálunk keríteni egy szobát valamilyen csöndes helyen. Egyébként szerencsésnek mondhatja magát – toldotta meg nevetve –, hogy a kastélyban szállhat meg. Valamivel kényelmesebb lehet, mint az a raktárszerűség a helyi kocsma fölött, ahová engem bekvártélyoztak. És itt legalább magába szívhatja a hely atmoszféráját.

Egy rendkívül jóképű, finom vonásokkal megáldott, rokonszenves fiatalember csatlakozott hozzájuk, és kezet nyújtott Rebeccának.

– Miss Bradley, ha nem tévedek. James Waugh vagyok. Én játszott Lawrence szerepét, és úgy sejtem, hogy... miként is fogalmazzam... jó néhány intim jelenet vár ránk – kacsintott Rebeccára, akinek azonnal megtetszett a férfi közvetlensége, varázslatosan kék, kifejező szeme; ezek a tulajdonságai kétségkívül hozzásegítették ahhoz, hogy a legfelkapottabb brit filmszínészek közé sorolják.

– Igazán örülök, hogy megismerhetem, James – felelte Rebecca, és felállt, hogy elfogadja a felé nyújtott kezet.

– Szegény teremtés – mondta a fiatalember együtt érzően –, bizonyára sokkos állapotban lehet. Nem elég, hogy keresztülrepült az óceánon, rögtön szembesülnie kellett a nagy csinnadrattával, amelyet a Jack Heywarddal kötött eljegyzése körül csaptak.

– Én... – Rebecca hirtelen nem is tudta, mit mondjon –, ...valahogy úgy – jegyezte meg félszegen.

– Mellesleg gratulálok. – James továbbra sem engedte el a kezét. – Szerencsés fickó a vőlegénye.

– Köszönöm – válaszolta Rebecca mereven.

– Ha bármikor szükségét érezné, hogy a forgatás előtt olvasópróbát tartsunk, kérem, ne habozzon, csak szóljon nyugodtan. Személy szerint nekem reszket minden porcikám – vallotta be nyíltan. – Fölöttébb rémisztően hat rám, hogy a film- és a színházvilág ennyi hírességével dolgozhatok együtt.

– Megértem – bólintott Rebecca. Kezdte megkedvelni a fiatalembert.

– Nos, biztos vagyok benne, hogy maga csodálatos lesz, és ha úgy érezné, hogy társaságra vágyik, amíg itt vagyunk a semmi közepén, csak kiáltson, jövök.

– Úgy lesz, és köszönöm.

James egy utolsó jelentőségteljes pillantást vetve rá elengedte a kezét, és távozott.

Rebecca túlságosan is megszeppent volt ahhoz, hogy elvegyüljön a többi kolléga közé, így inkább visszatelepedett a helyére, és tanulmányozni kezdte a forgatási beosztást. Közben az motoszkált a fejében, hogy James egy levegővel gratulált az eljegyzéséhez, egyszersmind nyilvánvalóvá tette, hogy szívesen látná, lehetőleg minél többször.

– Rebecca, a színészgárda és a stáb többi tagja hamarosan visszaindul a szállodába – bukkant fel mellette Steve. – Ugyan az ételszállítók már kora reggel itt lesznek, de ma estére megkérem újdonsült barátnőjét, Mrs. Trevathant, hogy üssön össze valamit magának vacsorára. Nagyon odavan maga miatt, azt mondja, mindenféleképpen ennie kellene.

– Ez igazán kedves tőle. Egyébként is át akarom futni az új forgatókönyvet.

– Különben minden rendben, Rebecca? – Steve aggódva nézett rá.

– Igen, persze, talán csak az időeltolódás, és... ez a sok nagyszerű színész körülöttem. Eléggé izgulok, vajon képes leszek-e felnőni hozzájuk – vallotta be.

– Megértem. Nem tudom, segít-e, mindenesetre elárulom, hogy sok éve dolgozom együtt Roberttel, és még sohasem tévedett a szereplők kiválogatásánál. Higgye el, nagyra értékeli a maga színészi képességeit. Ha nem így volna, most nem lenne itt, hiába híres és szép. Oké?

– Igen, köszönöm, Steve – felelte hálásan.

– Nos, akkor viszlát holnapig. Élvezze az éjszakát a palotájában. Egy biztos, itt nem fogják zargatni.

Steve sarkon fordult, és kezdte összeterelni a színészeket. Miután magára maradt, Rebecca felállt, és élvezte, hogy végre zavartalanul körbenézhet. A késő délutáni júliusi nap tündökölve áramlott be a hatalmas ablakokon át, sugarainak aranyló fénye meglágyította a helyiséget megtöltő mahagónibútorok sötét színét. Rendezetlen összevisszaságban szófák és fotelek tarkították a szobát, körbevéve az óriási márványkandallót. Hirtelen megcsapta a közeledő este hidege, összerázkódott, és azt kívánta, bárcsak égne a tűz a kandallóban.

– Ó, hát itt van? – szólalt meg Mrs. Trevathan mögötte. – Steve említette, hogy szívesen fogyasztana valamit vacsorára. Van egy szelet házi készítésű húsos vesepástétom és némi földialma, ami őlordsága ebédjéből marad meg.

– Földialma? – nézett rá kérdőn Rebecca.

– Mifelénk így hívják a burgonyát, angyalom – mosolyodott el Mrs. Trevathan.

– Annyira nem vagyok éhes, beérném egy kis salátával is.

– Értem – Mrs. Trevathan tetőtől talpig végigmérte őt. – Tudja, ahogy jobban elnézem, az a benyomásom támad, hogy maga folyamatosan diétázik. Ha nem haragszik meg érte, Miss Rebecca, megeshet, hogy egy könnyű kis szellő ledönti a lábáról.

– Vigyáznom kell, valóban – felelte Rebecca, és kissé zavarban volt az asszony fürkésző tekintetétől.

– Ahogy óhajtja, de szerintem sokkal jobban érezné magát, ha rendesen étkezne. A szobájába kéri a vacsorát?

– Igen, oda, ha nem gond. Előre is köszönöm.

Amint a házvezetőnő elhagyta a szalont, Rebecca csodálkozva ráncolta össze a homlokát, amiért Mrs. Trevathan ösztönösen is ráérzett evési szokásaira. Mi tagadás, szigorúan odafigyel az étkezésére, de mégis mi mást tehetne? A karrierje függött attól, hogy megőrzi-e a karcsúságát.

Kilépett a tágas előcsarnokba, hogy a széles lépcsősoron felkapaszkodjon a szobájába. Egy pillanatra megállt, és ismét megcsodálta a kupola lenyűgöző tetejét, a széleken elhelyezett parányi üvegtáblákat, amelyeken keresztül a fény színes foltokat varázsolt a földszinti márványpadlóra.

– Jó estét!

Rebecca összerezzent a mély férfihangra, és megpördült. Egy férfin akadt meg a tekintete, aki az ajtóban állt: régi szabású tweedzakó és viseltes kordnadrág volt rajta, amelynek szárát betűrte a csizmájába. Drótszerű, ápolatlan haja már deresedni kezdett, és szemlátomást alapos vágásra szorult. Talán az ötvenes évei közepén járhatott.

– Üdv! – köszönt vissza Rebecca tétován.

– Én Anthony vagyok, ön pedig...?

– Rebecca... Rebecca Bradley.

– Ó! – Tekintetében a felismerés apró fénye villant. – Az amerikai filmcsillag. Azt mondták önről, hogy nagyon híres, de őszintén bevallom, én még soha nem hallottam magáról. Tudja, nem különösebben rajongok a filmekért. Sajnálom – vonta fel a vállát.

– Sose mentegetőzzön, valójában nincs is semmi oka rá, hogy ismerjen.

– Nincs. De most mennem kell. – A férfi lépésről lépésre távolodott, nyilvánvalóan feszengett. – Van egy kis dolgom odakint, amit be szeretnék fejezni, mielőtt besötétedik – mondta bólogatva, és azzal már el is tűnt az ajtóban.

Rebecca keresztülvágott az előcsarnokon, és elindult felfelé. Mellette a falon az Astburykről készült olajfestmények sorakoztak nemzedékekre visszamenően. A lépcsőfordulóban Mrs. Trevathanbe ütközött, aki egy étellel megrakott tálcával követte őt a szobájába.

– Tessék, aranyoskám. Találtam magának egy kis levest, friss kenyeret és hozzá némi vajat... Ó, és hoztam egy szeletet a különleges Bakewell tortámból is, sodóval leöntve. Ma reggel sütöttem – fűzte hozzá büszkén, és széles mozdulattal levette a tálka tetejét, amelyben egy gyönyörűen díszített édesség lapult.

– Köszönöm.

– Esetleg szüksége van még valamire?

– Nem, semmire, köszönöm. Csodálatos ez a ház, ugye?

– Valóban az, aranyoskám. És még csak nem is tudja, mekkora áldozatot kellett hoznunk, hogy megtartsuk – sóhajtott Mrs. Trevathan.

– El tudom képzelni. Apropó, odalent összefutottam a kertésszel – jegyezte meg Rebecca.

– A kertésszel? – Mrs. Trevathan összeráncolta a homlokát. – Bent a házban?

– Igen.

– Hát, jár ide egy fickó, de csak hetente egyszer, hogy levágja a füvet. Talán őlordságát kereste... Ha minden rendben, én megyek is, hogy nyugodtan megvacsorázhasson. Hány órakor szeretne reggelizni?

– Igazság szerint nem szoktam reggelizni, de egy kis gyümölcslé és joghurt remek lenne.

– Nos, meglátom, mit tehetek. – Mrs. Trevathan rosszallóan ingatta a fejét, és az ajtó felé indult. De mielőtt még eltűnt volna, visszafordult, és bátorítóan rámosolygott a lányra. – Jó éjszakát, kedvesem! Aludjon jól.

– Jó éjszakát!

Rebecca behabzsolta a póréhagymával ízesített krumplilevest, és az összes kenyeret is magába tömte, vastagon megkenve a szeleteket vajjal. Mivel szokásától eltérően továbbra is éhesnek érezte magát, vett egy kiskanálnyit a furcsa kinézetű, pudinggal nyakon öntött süteményből, amelyet Mrs. Trevathan hozott neki. Minthogy fenségesnek találta, azt is megette az utolsó morzsáig, majd végigdőlt az ágyon. Mardosta a bűntudat, hogy nem tudott parancsolni magának: nem szabad rászoknia a laktató angol ételekre, bármennyire csurog is utánuk a nyála.

Miután megnyugodott a gyomra, leugrott az ágyról, és a válltáskájáért nyúlt. Habozva szedte elő a mobilját, de aztán mégis bekapcsolta és a füléhez illesztette, hogy visszahallgassa az üzeneteit. A vonal azonban nem működött. Ellenőrizte a kijelzőt, és akkor látta, hogy nincs jel. Előkapta az iPadjét, de az is azt jelezte, hogy nincs elérhető hálózat.

Mosoly bujkált a szája sarkában. Elvégre alig fél napja, hogy azt kívánta, bárcsak olyan helyen kötne ki, ahol senki sem találja meg vagy tud kapcsolatba lépni vele, és íme, óhaja máris teljesült. Legalábbis erre az éjszakára. Visszaheveredett az ágyra, és kinézett az ablakon a sötétedő égre: a nap lassan bukott alá a dombok mögött, alkonyati szürkületbe burkolva a kerten túl elnyúló lápvidéket. Egyszerre ráébredt, hogy néma csönd veszi körül.

Fogta az ágy melletti asztalkára dobott forgatókönyvet, és olvasni kezdte. Lady Elizabeth Sayerst alakította, a ház fiatal úrnőjét. A történet 1922-ben játszódott, amikor a dzsesszkorszak a tetőpontjára hágott. Apja mindenáron a szomszédos birtoktulajdonoshoz kívánja feleségül adni, ám Elizabethnek egészen más elképzelései vannak az életéről. A film középpontjában a brit arisztokrácia és a körülötte változó világ áll: a nők első, tétova lépéseiket teszik egyenjogúságuk felé, és a munkásosztály többé már nem nyugszik bele az arisztokráciának alárendelt társadalmi helyzetébe. Elizabeth szerelmes lesz egy hozzá nem illő költőbe, Lawrence-be, akivel egy bohém londoni jelenetben ismerkedik össze. A választás a között, hogy engedelmeskedjen-e a szüleinek, vagy szégyent hozva a fejükre inkább a szíve parancsát kövesse, örök életre szól. Hugo Manners szellemesen megírt, ám mégis megható forgatókönyvének köszönhetően Elizabeth szerepe valódi kincsnek ígérkezett.

Mint általában, a forgatási ütemterv most sem a történet elejével kezdődött. Rebecca első jelenetét holnapután tervezték felvenni, méghozzá James Waugh-val az oldalán, aki a társadalmi ranglétrán alatta álló költőt játssza. A jelenetet a kertben kellett felvenni, és egy szenvedélyes csók is beletartozott. Rebecca felsóhajtott. Függetlenül attól, hogy tapasztalt színésznő volt, aki a filmjeiben már számtalanszor elcsábult, továbbra is irtózott azoktól a szerelmi jelenetektől, amikor olyan színészkollégával kellett szerepelnie, akit alig ismert.

A szeme sarkából árnyalatnyi mozgásra lett figyelmes az alatta elterülő kertben. Az ablakhoz lépve meglátta a kertészt, aki épp letelepedett egy padra odakint. Még onnan, a távolból is úgy érezte, hogy valamiféle furcsa magányosság és szomorúság árad belőle. Rebecca némán figyelte, ahogy ott ül, mint egy kőszobor, és belebámul a leereszkedő alkony sűrűsödő homályába.

Miután megfürdött, gyorsan bebújt a ropogósra vasalt fehér takaró alá. Amint kényelmesen elhelyezkedve feküdt ott, gyakorolgatni kezdte az 1920-as évekre jellemző, pergő angol kiejtést, és hirtelen úgy érezte, mintha valóban a film által megidézett korban élne. Maga a ház is olyan kevés változáson ment át az azóta eltelt évtizedekben, hogy az szinte már nyugtalanítóan hatott.

A karórájára pillantva látta, hogy elmúlt tíz óra, és noha biztosra vette, hogy az időeltolódásnak köszönhetően nem fog tudni álomba szenderülni, mégis eloltotta a lámpát. Legnagyobb meglepetésére egész éjszaka úgy aludt, mint a bunda, és másnap reggel csak akkor ébredt fel, amikor Mrs. Trevathan benyitott a szobába, tálcán hozva neki a reggelit.

Tíz órakor lesétált a földszintre, hogy megkeresse a jelmezeseket. Jean, a skót ruhatervező tetőtől talpig végigmérte, majd azt mondta:

– Édesem, magát az ég is erre a szerepre teremtette. Még az arcvonásai is azt a kort idézik. Nos... van egy meglepetésem.

– Tényleg?

– Igen. Tegnap összefutottam a házvezetőnővel, aki megemlítette, hogy az emeleti hálószobák egyikében valóságos gyűjtemény található az 1920-as évekből származó öltözékekből. Feltételezhetően Lord Astbury valamelyik régen elhunyt felmenőjének ruhái lehettek, és azóta is ott lógnak érintetlenül a szekrényben. Megkérdeztem tőle, megszemlélhetném-e őket, persze kizárólag személyes érdeklődésből, de gondoltam, ha már egyszer ott vagyok – jegyezte meg Rebeccára kacsintva –, mégiscsak körülnézek, találok-e köztük olyanokat, amelyek jók lennének magára. Hisz milyen csodálatos lenne, ha használhatnánk őket a filmben!

– Valóban az lenne – értett egyet Rebecca.

– Ééés... – Jean szünetet tartott, majd teátrális mozdulattal félrehúzta egy gurítható ruhafogas függönyét –, íme! Vessen egy pillantást ezekre!

Rebeccának a lélegzete is elállt a páratlan szépségű ruhaköltemények láttán. – Nahát! – csapta össze a két kezét. – Ezek gyönyörűek!

– És tökéletes állapotban vannak. Senkinek sem jutna eszébe, hogy kilencvenévesek. Jó néhányukat a korszak menő francia divatdiktátorai tervezték, Lanvin, Vionnet vagy Patou. Valóságos kincsesbánya! – lelkendezett Jean, miközben szájtátva mustrálgatták a mesés ruhákat, izgatottan válogatva ki az egyes darabokat. – Egy egész vagyont érnének, ha árverésre bocsátanák őket. Alig várom, hogy kipróbálhassuk, vajon jók-e magára. Első ránézésre nem lehet gond. Mintha eredeti gazdájuknak egy az egyben olyan alakja lett volna, mint magának, talán még a méretek is megegyeznek.

– De még ha rám illenének is, vajon megengednék, hogy viseljem őket a forgatás kedvéért?

– Ki tudja? A házvezetőnő elég kétkedőnek tűnt, és azt mondta, hogy mindenféleképpen meg kell kérdeznie Lord Astburyt. De elsőként fel kell próbálnia ezeket, vajon rámennek-e magára, aztán majd onnan folytatjuk... Mit szólna például ehhez? – Azzal leakasztott egy ruhát a fogasról. – Akár lehetne ebben is a holnapi jelenetben, amelyben James Waugh lesz a partnere.

Tíz perccel később Rebecca hosszasan bámulta magát a tükörben. Utoljára a színművészeti iskolában lépett fel korabeli kosztümben, mert hollywoodi filmjeiben mindig fiatal, modern teremtéseket alakított, jobbára farmernadrágban és egy szál pólóban. A Lanvin-kreáció, amelybe próbaképpen belebújt, selyemből készült, amelyet lágy sifonanyaggal kombinált a tervező, és csodálatos, kézzel hímzett gyöngyberakással díszített. Bő, szegélyezett alja puhán lebegett a bokája körül.

– Oké, még ha térden állva kell is könyörögnöm, addig nem nyugszom, míg meg nem lágyítom Lord Astbury szívét, hogy adja kölcsön ezeket a ruhákat – szögezte le Jean. – Itt a következő, vegye fel.

Miután felpróbálták az összes ruhakölteményt, és valamennyi úgy állt Rebeccán, mintha rászabták volna, Jean vigyorogva közölte:

– Ennyit erről, a maga ruhatára kész. Mihelyt elszabadulok innen, azonnal beszélek a házvezetőnővel. Drágám, maga álomszép lesz ebben a filmben – áradozott, miközben segített Rebeccának kibújni az utolsó hosszú ruhából. – Sőt, ha a sminkesek és a fodrászok is végeznek, igazi húszas évekbeli szépség válik magából! – Cinkosan Rebeccára kacsintott. – Jobbra, a folyosó végén találja őket...

– Úgy hiszem, előbb-utóbb valamilyen navigációs rendszerre lesz szükségem, hogy tájékozódni tudjak ebben a házban – felelte Rebecca ugyancsak nevetve. – Folyton eltévedek.

Magára hagyva Jeant végigsétált a folyosón, míg meg nem találta a sminkeseket. Miután helyet foglalt a tükör előtti székben, a fodrászlányok egyike kibontott egy hosszú fürtöt dús, sötét színű hajából, és a tenyerére fektetve odamutatta neki.

– Biztosan nem bánja, ha holnap levágjuk és befestjük? – kérdezte.

Ez vita tárgyát képezte közöttük Victorral, az ügynökével, amikor a szerződést tanulmányozták. Feltételként szabták ugyanis, hogy Rebecca hosszú haját kénytelenek lesznek rövidre vágni az 1920-as évek divatjának megfelelően, valamint befesteni szőkére, hogy igazodjon a filmbeli édesanyját alakító színésznő hajszínéhez.

– Miért bánnám? – vonta fel a vállát Rebecca. – Úgyis visszanő, nem igaz?

– Persze hogy vissza. És ha véget ér a forgatás, minden gond nélkül helyreállíthatjuk az eredeti színét. Mindenesetre megnyugtató, hogy nem ragaszkodik túlságosan hozzá – könnyebbült meg a fodrász. – A színésznők zöme ilyenkor hisztérikusan reagál. Még az is megeshet, hogy végül megkedveli az új frizuráját. Van valami pajkosság a vonásaiban, amihez nagyon jól megy a bubifrizura.

– És az sem megvetendő szempont, hogy szőkén senki sem fog felismerni – tűnődött el Rebecca.

– Nem akarom elszomorítani, de szerintem erre nem sok esélye van – szólt közbe a sminkes, és leült Rebeccával szemben. – Ez az arc mindig el fogja árulni. Egyébként milyen pasas az életben ez a Jack Heyward? A filmvásznon úgy néz ki, mint egy isten. Reggelente is ugyanolyan dögös? – ugratta.

Rebecca egy pillanatig eltűnődött.

– Igen, reggelente is helyes pofa.

– Lefogadom, hogy az – vigyorodott el a sminkes lány. – Gondolom, jószerivel el sem hiszi, hogy hozzámegy feleségül.

– Tudja, mit? Igaza van, képtelen vagyok elhinni. Holnap kora reggel itt vagyok a vágásra, lányok – köszönt el mosolyogva és integetve, hogy elfedje a szavaiban megbúvó iróniát.

A folyosón a karórájára pillantva látta, hogy még csak három óra. Vagyis van két szabad órája a dialektustanárral egyeztetett találkozóig.

Az egyik jelmezestől hallotta, hogy ha valaki a mocsarak felé sétál egy darabon, előbb-utóbb lesz térerő. Mivel egyébként sem tudta mivel agyonütni az időt, felugrott a szobájába, és magához vette a telefonját. A forgatás már kezdetét vette a nappaliban, és amint az étkezőből a terasz felé sétált, összeszorult a gyomra a gondolatra, hogy holnap neki kell majd a kamerák elé állnia. A málladozó kőlépcsőkön kiszaladt a kertbe, majd fürge léptekkel megindult az ingovány felé. Amikor a padhoz ért, ahol előző nap a kertészt látta ülni, ő is letelepedett rá. Ellenőrizte a kijelzőt, de éppenhogy csak vibrált egy csík.

– Ó, a fenébe! – most sem tudta elérni a hangpostáját.

– Minden rendben?

Rebecca a rózsaágyások felé nézett, ahonnan a hang jött. A kertészt látta ott álldogálni, akivel előző este találkozott. Metszőollót tartott a kezében.

– Igen, persze, köszönöm. Csupán nincs elég térerő.

– Sajnálom. Valóban vacak errefelé a lefedettség.

– Persze talán nem is olyan rossz dolog, ha az ember el van vágva a külvilágtól. Tulajdonképpen, ha belegondolok, nagyon is a kedvemre való – vallotta be. – Szeret itt dolgozni? – kérdezte tőle udvariasan.

A férfi furcsálló pillantást vetett rá, majd lassan bólintott. – Még sosem tanakodtam rajta, de ha jobban belegondolok, azt hiszem, igen. Egyébként sem tudnám magamat máshol elképzelni.

– Valószínűleg a kertészek álma ez a birtok. Bámulatosak azok a rózsák. Csodálatos a színük, kiváltképpen azé, amelyiket éppen most metszette. Olyan mély, bársonyos bíbor, szinte már fekete.

– Igen, pontosan – hagyta jóvá a kertész. – „Éjféli rózsa” a neve, és titokzatos növénynek számít. Itt van azóta, amióta én, holott már sok-sok évvel ezelőtt ki kellett volna pusztulnia. Mégis, minden évben újra és újra virágba borul, mintha csak tegnap ültették volna el.

– Én odahaza csak cserepes virágokat tartok, amelyek lakásban is elvannak – jegyezte meg Rebecca.

– Szeret kertészkedni?

– Kiskoromban volt egy saját, parányi, virágokkal beültetett ösvényem a szüleim kertjében. Úgy éreztem, ott teljesen megnyugszom.

– Kétségkívül van valami megnyugtató abban, ha gondját viseljük a földnek. Mintha segítene megszabadulni a csalódásainktól – helyeselt bólogatva a kertész. – Milyennek találja itt az életet az Egyesült Államok után?

– Merőben különbözik minden más helytől, ahol valaha is megfordultam. Évek óta nem aludtam olyan jól, mint az elmúlt éjszaka. Fantasztikusan békés itt. De már ma átköltöztetnek egy szállodába. Úgy hallottam, hogy Lord Astbury nem kedveli a vendégeket. Pedig őszintén szólva, azt kívánom, bárcsak maradhatnék – vallotta be. – Itt biztonságban érzem magam.

– Talán Lord Astbury meggondolja magát, nála sosem lehet tudni. Jut eszembe – bökött Rebecca mobiljára –, ha megkéri Mrs. Trevathant, alighanem megengedi magának, hogy használja a vezetékes vonalat a háziúr dolgozószobájában.

– Rendben, köszönöm, beszélek vele – felelte Rebecca, és felállt. – Még látjuk egymást.

– Tessék, fogadja el tőlem... – nyújtott felé a kertész egy csodálatosan szép szál éjféli rózsát, amit az imént vágott le. – Legalább lesz valami, amit kedvtelve nézegethet a szobájában. Az illata is mennyei.

– Igazán köszönöm – hebegte Rebecca, meghatódva a kedves gesztustól. – Tüstént vízbe is teszem.

Amikor végül rábukkant Mrs. Trevathanre a konyhában, tüstént kért egy vázát a rózsájának, és előadta a kertésztől származó értesüléseit a telefont illetően. Az asszony egy sötét, viszonylag szűk helyiségbe kalauzolta: a falak mentén könyvespolcok sorakoztak, az íróasztalon rendezetlen halomban iratok hevertek.

– Tessék, itt van. De ne beszéljen túl sokáig, ha az Államokat hívja. Őlordsága még dührohamot kap, ha meglátja a telefonszámlát.

Miközben Mrs. Trevathan magára hagyta, Rebeccának átvillant a fején, hogy az „őlordsága” akár azt is jelenthetné, hogy „szörnyeteg”.

Letelepedett a székre, és kikereste Jack számát a mobilján. Ezután leemelte a kagylót az ősrégi készülékről, amelynek az elején egy kör alakú tárcsa díszelgett, rajta számokkal. Mihelyt kitalálta, hogyan működik, mutatóujját egyesével bedugta mindegyik lyukba, majd tárcsázta Jack számát. Bűntudata volt, amiért megkönnyebbülést érzett, hogy a csöngetésre a hangposta kapcsolt be.

– Szia, én vagyok. Jelenleg olyan helyen tartózkodom, ahol nincs se internet, se térerő. Még a mai nap folyamán beköltözöm egy szállodába, akkor majd ismét hívlak. Egyébként jól vagyok. Én... – Rebecca elakadt, mert nem tudta, hogyan folytassa. A téma túl kényes és bonyolult volt ahhoz, hogy egyszeriben megtalálja a megfelelő szavakat. – Hamarosan hívlak majd, szia.

Visszarakta a kagylót a helyére, majd újra leemelte, hogy Victor számát tárcsázza, de mivel ő sem vette fel, hasonló tartalmú üzenetet hagyott neki is.

Kilépve a dolgozószobából Steve keresésére indult. Elszánta magát, hogy bármi áron, de kiszedi belőle, hol fog megszállni a forgatás hátralévő részében. Az udvarban, az épület oldalánál leállított ételszállító furgonnál talált rá.

– Tudom, tudom, arra kíváncsi, hogy hol lesz a szállása – mentegetőzött Steve. Szemlátomást zavarban volt. – Ami azt illeti, már éppen indulni akartam, hogy megkeressem, mert azt hiszem, jó hírrel tudok szolgálni. Legalábbis remélem. Pár perce beszéltem Lord Astburyvel, aki közölte velem, hogy ha óhajtja, akkor a forgatás végéig a kastélyban maradhat. Némileg meglepődtem, hiszen korábban még a gondolatától is irtózott, hogy vendégek tébláboljanak az épületben – jegyezte meg a férfi. – Találtunk ugyan egy eldugott, csöndes fogadót az egyik közeli faluban, de tartok tőle, hogy a színvonala nem elégítené ki a maga elvárását. És nincs rá semmi garancia, hogy a paparazzók végül nem bukkannak a nyomára. Szóval, magán áll a vásár.

– Gondolkodhatom rajta? – Noha valóban biztonságra és nyugalomra vágyott, és a kastély mindkettőt biztosítani tudta, mégis furcsa érzés lett volna úgy igent mondania, hogy még sosem látta a titokzatos Lord Astburyt.

– Hogyne! – válaszolta Steve. Váratlanul megreccsent a kézi adóvevője. – Ne haragudjon, Rebecca, de a díszletesek hívnak.

Egyéb dolga nem lévén Rebecca felment a szobájába. Többször is átfutotta a szövegét, amit a dialektustanárral fognak gyakorolni. Rövid idő után azonban megunta, és az ablakhoz lépett. Semmi kétség, itt biztonságban érzi magát. Ha valamire, hát akkor leginkább erre, békességre és csöndre van szüksége, hogy teljes mértékben a szerepre koncentrálhasson. Ezen áll vagy bukik a jövője.

A dialektustanárral tartott foglalkozás után Rebecca a teraszon találta meg Steve-et, és közölte vele, hogy szívesen maradna Astbury Hallban.

– A jelenlegi körülményeket figyelembe véve azt hiszem, ez az egyetlen ésszerű választás – helyeselt Steve. Láthatóan nagy kő gördült le a szívéről, hogy megoldódott a probléma. – Ráadásul Mrs. Trevathan kilátásba helyezte, hogy szíves örömest készít magának vacsorát esténként. Úgy látom, máris a szárnyai alá vette... – mondta egy mosoly kíséretében.

– Ó, én ritkán szoktam vacsorázni, úgyhogy...

– Üdv maguknak! – köszönt mögöttük egy hang.

Rebecca a kertészt látta közeledett feléjük, aki éppen a terasz lépcsőin lépkedett felfelé.

– Jó napot, Lord Astbury! Rebecca épp most árulta el, hogy maradni szeretne – mondta Steve. – Igazán rendkívül kedves öntől, hogy kivételt tesz a kedvéért.

– Kérem, szólítson Anthonynak.

Rebecca döbbenetében először Steve-re meredt, majd Anthonyra.

– Esténként, ha már mindenki elment, talán kedve szottyan majd, hogy segítsen nekem a kertben, Miss Bradley – vetette fel a férfi.

– Én... ön Lord Astbury? – kérdezte Rebecca hüledezve.

– Igen, de amint az imént Steve-nek is említettem, mindenki Anthonynak hív.

Rebecca érezte, hogy forróság önti el, és elvörösödik.

– Roppant zavarban vagyok, és elnézését kérem, amiért nem ismertem fel.

– Nos, könnyen lehetséges, hogy egészen másmilyennek képzelt el – vigasztalta Anthony. – Elég szomorú, de manapság a nincstelen, elszegényedett nemesemberek kénytelenek kétkezi munkát végezni. Nincs többé frakk és csokornyakkendő. És most, ha megbocsátanak, van még némi teendőm az aranyesőfák körül.

Biccentett, majd elindult a ház mögé.

– Ó, Rebecca! – Steve hátravetette a fejét, és teli torokból nevetett. – Ez annyira tipikus! Fogalmam sincs, hogy mennek az efféle dolgok az Államokban, de itt, Angliában a mai arisztokrácia a legápolatlanabb és legrosszabbul öltözött társaság az egész társadalomban. Szinte becsületbeli ügyüknek tekintik, hogy elnyűtt, rongyos holmikban járjanak, és ütött-kopott autókban furikázzanak. A brit főrend egyetlen önérzetes tagjának sem jut többé eszébe, hogy odahaza rendes ruhába öltözzön. Egyszerűen leszoktak róla.

– Értem – nyugtázta Rebecca; nagyon ostobának és idegennek érezte magát ebben az országban.

– Akárhogy is, azzal, hogy nem ismerte fel a lordot, nem követett el főbenjáró bűnt – jegyezte meg Steve, majd néhány pillanattal később így folytatta: – Ellenkezőleg, arra sarkallta, hogy itt marasztalja magát.

Váratlanul James Waugh tűnt fel, és nyomban mellettük termett.

– Rebecca, szeretném megkérdezni, van-e valamilyen programja ma estére? Arra gondoltam, esetleg elmehetnénk együtt vacsorázni, közben pedig elbeszélgethetnénk, hogy jobban megismerjük egymást. Holnap reggel lesz az első közös jelenetünk, ami, finoman fogalmazva, nemcsak közeli, de bizalmas is lesz – mondta szemtelen vigyorral az arcán.

– Igazság szerint azt tervezem, hogy korán lefekszem – felelte Rebecca.

– Biztosra veszem, hogy Graham magáért tud jönni, és akkor nem veszít semmit, még időben ágyba bújhat.

– Inkább nem. Tudja, a sajtó...

– Az összes fotós elhúzott, ma reggel már egyet sem láttam közülük – erősítette meg James. – Egyébként sem hagyhatja, hogy a híressége körül csapott paláver a művészi teljesítményének útjába álljon, nem igaz?

– Valóban nem. Jó, akkor vacsorázzunk együtt – egyezett bele végül. Nem akart túlságosan is elutasító lenni.

– Nagyszerű! – mosolygott James. – Nyolckor várom a szállodában. És ne aggódjon, előre szólok az étteremben, hogy egy félreeső asztalt foglaljanak nekünk.

Miután James magukra hagyta őket, Steve Rebeccára kacsintott. – Gyanítom, hogy nála is célba talált. Azért vigyázzon vele, nagy lókötő hírében áll.

– Vigyázni fogok. Köszönöm, Steve. – Sarkon fordult, és határozott léptekkel távozott.

Alig néhány perce volt a szobájában, amikor kopogtak az ajtón.

– Fáradjon be!

Mrs. Trevathan tűnt fel az ajtóban. – Elnézést a háborgatásért, de úgy hallom, találkozott őlordságával.

– Igen, így történt – hümmögte Rebecca, miközben folytatta a pakolást. Éppen a ruhadarabjait akasztgatta be az öreg mahagóniszekrénybe.

– Engedje, hogy segítsek – ajánlkozott a házvezetőnő.

– Nem, nem, köszönöm...

– Ugyan már, üljön csak le, én majd elrendezem a dolgait, közben pedig tudunk beszélgetni.

Rebecca beletörődőn bólintott, aztán az ágy sarkára telepedett, Mrs. Trevathan pedig hozzálátott elrakni a maradék holmijait.

– Úgy látom, nem sok mindent hozott magával, ugye, angyalom? – jegyezte meg. – Egyébként meg azért jöttem, mert őlordsága szeretné, ha vele vacsorázna ma este. Pontban nyolckor szokott nekifogni.

– Ó, sajnálom, de nem tudok eleget a meghívásnak. Már van egy előre megbeszélt találkozóm.

– Értem. Hát, őlordsága biztosan csalódott lesz. Különösen az után, hogy olyan nagylelkűen megengedte, hogy maradjon.

Rebecca félreérthetetlenül kihallotta a rosszallást a házvezetőnő hangjából.

– Mentsen ki, kérem, és mondja meg neki, hogy egy másik estén szívesen csatlakozom hozzá – tette hozzá engesztelően.

 – Megteszem. Egyáltalán nem rajong azért, hogy emberek lepik el a házát. Nyugalomra vágyik, nem is kevésre. De hát szükség törvényt bont.

– Mire céloz?

– Arra, angyalom, hogy a ház fenntartásához szüksége van a filmesek pénzére – mondta Mrs. Trevathan, megerősítve a korábban mondottakat.

– Világos. Van családja? – érdeklődött finoman Rebecca.

– Nincs.

– Tehát egyedül él itt, ebben a hatalmas házban?

– Igen. Jól van, reggel találkozunk. Ha jól hallottam, már kora hajnalban kezdenek. Aztán ne maradjon ki túl sokáig, hallja, kedvesem? Holnap frissnek és kipihentnek kell lennie.

– Nem fogok, ígérem, Mrs. Trevathan. És köszönök mindent.

A házvezetőnő nyilvánvalóan anyáskodott felette, és ez cirógatta a lelkét.

Nem szívesen emlékezett vissza a gyermekkora első néhány évére. Csak kevesen ismerték a múltját – még az ügynöke, Victor sem tudott mindenről. Egy alkalommal azonban, amikor Jackkel néhány napra az őszi, szélfútta Nantucket szigetére utaztak, előtte is feltárta az igazságot.

Jack a kezét szorongatta és gyöngéden törölgette a könnyeit, miközben ő keservesen zokogott.

Rebecca megrázta a fejét, mintha csak el akarná űzni az emlékképet, és felsóhajtott. Akkor még úgy érezte, hogy Jack őszintén szereti.

Felpattant, és járkálni kezdett a nyikorgó padlón. Az akkori Jack szöges ellentéte volt annak, amivé az utóbbi időben vált: agresszíven viselkedett és összefüggéstelenül beszélt, valahányszor betépett vagy leitta magát. Nem most először kívánta teljes szívéből, bárcsak „Mr. és Mrs. Átlag” lehetnének, olyanok, mint azon a hétvégén a szigeten, amikor egymáshoz bújtak, hogy ne fázzanak, és senki sem háborgatta őket. Csupán egy szerelmespár voltak, semmi több.

De hát az egy különleges alkalom volt, és Rebecca tudta, semmi értelme arra várnia, hogy mindig olyan legyen az együttlétük.

Észbe kapott, és félresöpörte nyomasztó gondolatait, hiszen alig egy órája maradt a vacsoráig.

{1} A szó jelentése: anya. A regényben az indiai neveket, kifejezéseket magyaros, kiejtés szerinti átírásban közöljük. – A szerk.

{2} kedves, drága

{3} Köszöntés, üdvözlés összekulcsolt kézzel, meghajlással.

{4} Anyai nagymama.