Bán Mór

A KÉREG NÉPE

Ezer évvel a mindent elpusztító végítélet után, a Kárpátok közt középkori szintre süllyedt királyságok, fejedelemségek küzdenek egymással a területekért és a hatalomért. Mindegyikük felett áll azonban a Hor-papok titokzatos rendje, akik erődkatedrálisok falai mögül uralják a világot.

Az elnyomottak időtlen idők óta várják az eljövendő királyt, aki – felövezve egy hajdan volt uralkodó ékeivel – egyesíti majd Kárpáthia népeit, és megszabadítja őket a Hor-papok átkos uralmától…

Három évvel Gadur ostroma előtt…

1.

Szállingózni kezdett a hó, amikor a nomád lovas leereszkedett a vízmosás partjára. Minden ügyességére szüksége volt, hogy megakadályozza hátasa bukását: a patak mentén éles kövek meredeztek, s csontszárazzá aszott bokrok ágai, melyek húsát szabdalva felnyársalták volna, ha egyensúlyát vesztve lefordul a nyeregből. A zuzmós meredélyt ráadásul apró jégfoltok borították, az őszi avarréteg néhol ölnyi mélységű likakat takart. A fagy és a rágcsálók által kikapart csapdák mélyén évek óta porladó csontok hevertek; a nomád nem akarta, hogy akár ő, akár hátasa e lékek egyikében végezzék, ha már idáig elvergődtek a morvagyepűi holt lápokon keresztül.

Odafönt, az ónszürke égbolton mind sűrűbb felhők gyülekeztek, a környező hegyoldalakról pedig rohamos gyorsasággal omlott alá a sötétség.

– Elkéstem – mormolta maga elé a nomád, és megtörölte homlokát. Az alkonyattal hideg is jött: a lovas összébb húzta izmos testén szőrmeköpenyét. Szeretett volna mihamarabb biztonságos fedél alá jutni, bár úgy sejtette, nem éri el a várost, ahogy tervezte, napnyugta előtt.

Sok időt veszített, s ez most megbosszulta magát. Csak akkor nyugodott meg kissé, amikor megpillantotta a víz színén lebegő holtakat. Szablyáktól kaszabolt tetemek voltak, némelyik testét dárda járta át, s a jeges víz ellenére még egyikük sem meredt fagyottra. A hátukon lebegők dülledt szemekkel bámulták az égboltot, mintha még mindig csodálkozva innák magukba a szürkületi fényt, amit egész életükben nélkülözniük kellett.

Hradzsin falai nem voltak már messze: ezeket alig fertályórája szórták a gyors folyású patakba.

A nomád a völgyben folytatta útját, noha odafenn, az országúton gyorsabban haladhatott volna. Ám az utat néhány órája ellepték a város felől áramló társzekerek. Lakói százszámra próbáltak menekülni Hradzsinból: kétségtelen, hogy a patakban úszó holtak azok közé tartoznak, akik rossz menekülési útvonalat választottak. A magányos lovas még a vízmosás közeléből is jól hallotta az elkeseredett kiáltásokat és a káromkodást, az országúton zörgő szekerek fáklyái pedig bizarr, vörös árnyakat festettek a fák koronái közé.

Jobb itt lent, a holtak legalább nem zavarják.

A jövevény felpillantott az ónszínűből feketébe sötétedő égboltra: mire ujjnyi vastag hóréteg borítja a növényzetet, ő már a városfalak mögött jár. Amikor némi üggyel-bajjal leereszkedett közvetlenül a patak mellé, néhány percre megpihent, nagyot húzott a nyergére erősített kulacsból. Keserű volt a bor, az ízétől a hideg futkározott a hátán, mégis, sok év tapasztalata alapján tudta, ez oltja leginkább a szomjúságát.

A szekerek zaja hirtelen elhalt: a völgyre baljós csend ereszkedett, csak a nomád kifinomult hallása volt képes megkülönböztetni az apró, szinte észrevétlen neszeket: egy kígyó surranását a rothadó avar alatt, egy nagytestű madár szárnyainak suhogását a fák koronája felett.

A Hradzsint ölelő rengetegre a halál suttogó némasága borult.

Kán Morgare ismerte ezt a csöndet.

Várt még néhány percet: a szürkületet nem kedvelte, a teljes sötétben sokkal biztosabban tájékozódott. Amikor a magasban, a hófelhőkön túl elúszott a Hold sápadt korongja, megindult előre, lépésben, a vízmosás mentén felfelé.

A patak még mindig holtakat sodort a falakon túlról; az éjszaka fagyos levegőjében az elmúlás bűze erjedt.

2.

Mindvégig piszkosszürke hó hullott pernyeként az égből. A nomád megrázkódott, ahogy a bőrére olvadt, mintha égették, csontig forrázták volna a ragálytól elmocskolódott hókristályok.

Fertezett hó! Legszívesebben letörölte volna őket egyenként, de úgy sejtette, hiábavaló igyekezet lenne. A hó mind sűrűbb pelyhekben szállingózott, a vaskos avaron szürke réteget halmozott, ami néhány perc alatt üvegcsillogású köpennyé hájasodott.

A férfi összeszorított szájjal ügetett tovább. Fáradt volt.

Igyekezett nem gondolni a völgyben végignyargaló széllel és a hideggel, ám ekkor önkéntelenül is a magányos jurtát lakó asszony öltött testet képzeletében.

Őt látta: karcsú, mezítelen alakját, amint párducléptekkel végighalad a jurta boltíve alatt, megáll a tűzrakás előtt, szemérmesen mellei elé húzza kezét, és csípejét kidomborítva rámosolyog. Ó, igen, ismerte ezt a mosolyt. És ismerte ezt a képet: ha lehunyta a szemét, oly élesen rajzolódott ki lelki szemei előtt, mintha az asszony ott állt volna, alig karnyújtásnyira tőle.

Miközben némán léptetett a sötétben, a nomád hagyta, hogy magával ragadják a képek.

A lángok arany ragyogással festették be hamvas bőrét, combján láthatatlan piheszálakat téve láthatóvá. Megint ugyanaz a szemérmes mosoly. A kezek lehulltak, aztán az asszony – egy gazella fürgeségével surrant a vastag szőrmék alá, az éjszaka buja melegébe.

Mellé.

Puha kezek fonódtak a vállára, egy forró szájat érzett a testén, aztán…

Vad vijjogás.

A lovas visszarántotta lovát, és fürkészni kezdte az ellenséges vadont. Alattomos némaság, bomló hullaszag, egy patakká bővült vízfolyás rideg csörgedezése…

Idegen hangok.

Idegen sötétség.

Megrázta fejét, és minden erejét összeszedve továbbhaladásra nógatta hátasát.

Nincs már messze.

Odafönn, a fák csúcsán túl, az éjszakában valami eltakarta a csillagokat: a távolban sötét óriás pöffeszkedett a hófelhők elé.

A nomád hagyta, hogy lova vigye tovább, hisz a párának éreznie kellett a város felől áradó izgatott, orrfacsaró bűzt. Hagyta, hogy a szürke hó ráfagyjon testére, mintha maga is holt volna immár: hagyta, hogy annak az éjszakának a képe elkísérje, míg ő tetszhalottként átvág a holtak erdején.

3.

Hradzsin.

A város, amely szörnyű titkokat rejt, a város, mely felett egy fekete gigász lebeg.

Chervoja herceg zsoldosai már a távolból észrevették a fáklyasorral kivilágított úton közeledő lovast, még arra is maradt idejük, hogy a páncélszakító számszeríjakat felajzzák az őrkapu felett.

Kán Morgare körbepillantott: az éjszakából a tűzfény emelte ki élesen a várfalakat, a csipkézett bástyákat és a zömök, mohával borított tornyokat, melyek felett mindent beborított a Kéregváros bőrfellege. A falak alatt hullák hevertek a hóban, megannyi alaktalan, kitekeredett végtagjaival egymásba gabalyodott húskupac, embert formáló jégszobor.

Épp ideje volt megérkezni.

A nyereg izzó, lüktető vasdarabbá vált már a nomád lábai között. Hat napja, hogy útnak indult, azóta minden ideje szakadatlan kereséssel telt, s a nyeregből csak órákra szállt le közben. Busa szemöldökére hókristályok tapadtak, szőrmekabátja alatt feszülő izmait leheletfinom fagyhártya borította. Nem szívesen rántott volna kardot most: ezúttal nem harcolni jött, egyedül, keresztültörve a jéghegyeken és a vad, farkascsordáktól hemzsegő Dérmezőn. Fél kézzel a ló kantárját szorította; a hullabűz itt, a falak mentén oly fullasztó fellegekben terjedt, hogy attól tartott, hátasa megvadul. Derék morvagyepűi jószág volt, a dunavai határvidéken szerezte, de még nemigen ízlelte a vér szagát, a mind töményebb dögbűz pedig egyenest az eszét vette.

Harmad nyíllövésnyire sem járt, amikor izgatott kiáltások harsantak a kapu felett.

A jövevény elégedetten mosolygott: az itteniek nyelve alig tért el a dunavai szlávokétól. Odakiáltott hát nekik néhány szót, aztán mielőtt a kapuőrök meghúzták volna a páncélszakítók ravaszát, kiegyenesedett a nyeregben, hogy jól lássák. Kardját heggyel lefelé tartva adta a tudtukra: nincsenek ártó szándékai.

Rövid tanakodást követően a kaput szélesre tárták előtte. Kardját hüvelyébe visszacsúsztatva a nomád lassan beléptetett a városba, de számított arra, hogy nem jut egykönnyen tovább. Odabent az őrök körbefogták, legalább tíz lándzsa meredt bőrvérttel borított mellkasának.

– Nyugalom – morogta Kán Morgare a dunavai szlávok nyelvén, azzal előhúzta Chervoja herceg oroszlános aranypecsétjét az övére erősített tarsolyból. Az őrök meglepetten pislogtak egymásra, parancsnokuk még közelebb is húzódott, hogy megbizonyosodjék róla, jól lát-e. A lándzsákat mindenesetre azonnal lejjebb eresztették.

– Egyedül jöttél, nomád? – kérdezte az őrparancsnok.

– Láthatod.

– Felfelé tartasz, a Kéregvárosba?

Kán komoran a fejét rázta. Nem volt szükség bővebb magyarázatra, az őrparancsnok undorodva kiköpött.

– Elment az eszed?

– Oda visz az utam.

– Odalent tombol a dögvész. – Miközben beszélt, a lándzsás megragadta a hátas kantárját, nehogy az állat eltáncoljon előle idegességében. Az őrtornyot idebent is holtak szőnyege vette körül a bokáig érő, szürke hóban. Kicsit távolabb, természetellenes, kék lánggal, jókora máglya füstölgött; Kán Morgare jól ismerte ezt a fényt, az a tűz lángol így, melyen embereket égetnek.

– Láthatod, ezek mind odalentről másztak elő. Jönnek, egyre csak kúsznak fel a mélyből, azt hiszik a nyomorultak, a ragály elől idefenn létezik menekvés!

– Az országúton egymásba érnek a menekültek szekerei – válaszolta erre Kán Morgare. – Azok az emberek nem mind az Éjhasadékból jöttek.

– A ragály nem válogat – vont vállat az őrparancsnok. – Hradzsin népe okkal retteg: a mélyből élőholtak támolyognak elő, el sem hinnéd, nomád, miféle istentelen szörnyetegek! Ma már a Kéregnegyedből is sokan…

Kán bólintott. Az őrtorony bejáratánál Svjatovid faragott szobra állt, kinyújtott kezében az élet cserfaágát tartotta.

– Istenetek, úgy tűnik, nem véd meg a fekete haláltól – jegyezte meg. – Hogyan juthatok le leggyorsabban?

Az őrparancsnok közelebb hajolt, fáklyáját feljebb emelte, hogy jól lássa a nomád arcát.

Hollófekete, hosszú haj. Napcserzette bőr, kemény vonások, féktelen, lángoló tekintet.

Ez valóban le akar jutni oda!

A hradzsini keresztet vetett, de magában a szláv ősistenséghez fohászkodott.

– Gondold meg! A herceg parancsára holnap befalazzák az összes üreget. Chervoja nem hagyja, hogy a dögvész idefenn is tombolni kezdjen. Az Éjhasadék örök sötétségbe borul, még néhány nap, és megfullad odalent mindenki! Csak akkor menj le, ha meguntad az életed!

– Azt kérdeztem, hogyan juthatok le.

– Értem – legyintett az őrparancsnok lemondóan. – Keresel valamit te is, igaz? Azt hiszed, nem hazudnak a legendák a királyok kincseiről? Hát én mondom neked, balgaság az! Nincs odalent más, mint elsüllyedt sikátorok, omladozó házak és rothadó temetők. Ötezer csonttá aszott nyomorult, és… van ott még valami… Azt mondják, a dögvész azért tört ki, mert egy lidérc grif bemerészkedett a betemetett templomba, felébresztette a gólemet, és most…

Penge szisszent, s mire a hradzsini felpillanthatott volna, máris egy szablya hegye meredt a torkának.

– Nincs sok időm – villant a nomád szeme a magasból. – Mutasd, merre!

Az őrparancsnok nagyot nyelt. Szeme sarkából látta, hogy emberei lomhán moccannak, de egyikük sem meri felemelni a lándzsáját; valami azt súgta nekik, hogy nem lenne rá idejük, a nomád fenemód fürgének és veszedelmesnek tűnt.

– Arra! – intett a hradzsini a Kéregnegyed felé. – Én csak jót akartam, de ha valóban a halálra vágysz, nem tartalak vissza! Azok ott lent mindent megadnának azért, hogy feljöhessenek, te pedig…!

– Hát persze: mind jót akartok! – A nomád egy keserű mosoly kíséretében megsarkantyúzta lovát. Hátán érezte az őrök pillantását, de nem törődött vele. Értetlenségből volt már része elég.

4.

Napok óta ellenséges területen haladt. Chervoja pecsétje megóvta ugyan a városkapuk őrségétől és a tartományi elöljáróktól, de az útonállóktól nem. Hat nap, hat éjszaka, s megannyi egyedül megvívott csata, megannyi fagycsípte, dérlepte seb. Amerre haladt, végig a morvagyepűi határon, Brnau és Chaunitz vadonjaiban, haramiák és különös éjszakai teremtmények tetemei jelezték útját. Vérrel itatott földű tisztások és oszló tetemek. Vörös ösvény, egészen a tartomány szívéig.

A nomád igyekezett megőrizni ereje javát, hisz amiért jött, gyanította, szintén véráldozatot kíván majd, mégis, mire elérte Hradzsin falait, úgy érezte, jártányi ereje sem maradt. Koponyáját három friss vágás borította, testét zúzódások és fejsze vágta sebek tarkították.

Ellenséges földön járt. Boemia ugyan a nomád törzseknek adózott mint vazallus tartomány, Őrtüzek Lángja azonban sohasem követelt vak engedelmességet a nyugati végek népeitől. A nomádok hol nyílt háborúban álltak a boemiaiakkal, hol szövetségesként viseltek velük együtt hadat az északon mind nyugtalanítóbb hatalomra szert tevő Arzhalaine lovagrend ellen. Most éppen béke volt, s ez elsősorban az ifjú hradzsini herceg, Chervoja érdekeit szolgálta. Vitoslav fia néhány év alatt sikerrel egyesítette Boemia és Morvagyepű szláv törzseit, s ez ellen Őrtüzek Lángja sem tiltakozott, hisz az egyesüléssel elsősorban ősi ellensége, Dunava nyugati határai gyengültek.

Béke volt hát, de az évszázados háborúság képeit senki sem törölhette ki a megkínzott nép emlékezetéből. Morvagyepű és Boemia földjét oly sok hadjárat perzselte, pusztította, hogy senki sem hitte: a béke tartós maradhat. Egy magányos nomád lovas, vélhetően számos bátor boemiai harcos gyilkosa és sok bájos boemiai leány erőszaktevője – most háborítatlanul léptetett a Hradzsin komor, árnyaktól terhes utcáin, magánál hordva Chervoja védelmet biztosító pecsétjét.

A gyűlölködő pillantások azonban nem hagytak kétséget afelől, mi vár rá, amint eltűnik a Kéregnegyed kacskaringós sikátoraiban.

5.

Hatan voltak, rongyos, árnyékba húzódó kísértetalakok. Kán ismerte a fajtájukat: minden városban hasonlók népesítik be a nyomornegyedeket, varázsütésre előbukkannak a csatornából, megelevenednek a szürke falak között, testet öltenek árnyakból, porból. Az éjszaka urai ők, arctalan, mohó gyilkosok.

– Engedjetek – mondta halkan Kán, amikor azok hatan elállták az útját. – Békével jöttem!

– Nézd csak! – egyikük, bizonyára a vezérük, előrelépett, és hosszú botjával egyenest a vándor mellkasára bökött. – Egy nomád kutya! Ráadásul egyedül! Mit keresel itt?

– Nem a te dolgod! – A jövevény szándékosan tompította a hangját, még mindig bízva abban, hogy sikerülhet meggyőznie őket. Persze ez eleve reménytelennek tűnt: eddig még sohasem sikerült, soha…

– Ha a pénzem kell, vigyétek! Nekem már nincs szükségem rá! – Lassan övéhez nyúlt, hogy leoldja a vaskos erszényt. Komolyan gondolta, amit mondott, szívesen elkerülte volna, ami rá várt, de nem fejezhette be a mozdulatot.

– Nemcsak a pénzed kell, mocsok! – fröcsögte a rongyokba burkolózó férfi, és maga elé emelte tőrét. – Ennyivel nem úszod meg!

A vándor bólintott, s lassan lecsusszant nyergéből. Most látszott csak, hogy nomád létére milyen meglepően magas: hosszú, fekete haja brutálisan széles vállaira omlott; ahogy megállt előttük, kikezdhetetlen, fenyegető óriásnak tűnt.

A rongyos óvatosan közelebb araszolt, felemelt baljában egy fénybogarat tartott. A röpke, rőt derengés megvilágította az idegen szomorkás tekintetét. Viaszkos, sárga arc derengett fel, a nomád békésen nézett maga elé, karjait hanyagul a teste mellett nyugtatta, legalább háromarasznyira a nyeregkápára erősített, széles pengéjű szablyától.

Az éjszakai árnyak vezére felröhögött.

– Egyedül! Gyere, nomád, majd mi hatan mutatunk neked valamit! Nem ígérem, hogy nem fog fájni!

Kán szomorúan megrázta a fejét.

Idő.

Kevés az idő.

Valahol, a sikátor roskatag házai felett egy irdatlan, fekete árny imbolygott, betakarva a teljes égboltot.

Nincs már messze: néhány sikátor, és ott lesz végre a Kéregnegyedben…

Penge szisszent, széles, éjkék villanással szelte a levegőt, de nem érte el a nomád mellkasát.

Különös, gondolta Kán, amikor megmoccant körülötte a világ, és ernyedtnek tűnő izmaiba élet lobbant. A csillagok meghaltak, de a bőrfelhőn túl ott úszik a Hold…

Az éjszaka vért izzadt.

6.

Néhány sikátorral odébb valóban véget ért Hradzsin biztonságot nyújtó külső negyede. Itt már nem borította hó az utcákat, helyette nyirkos, saras hányadék mocskolta a deszkák sokaságát, a napfényt évszázadok óta nem látott, lebegő folyosókat, a köteleken csüngő házakat, a fekete függőkertek valaha zöld indáit, melyek alattomosan kapkodtak a vándor lába után.

A Kéregváros néhány öllel a talaj felett lebegett.

Amikor Kán Morgare – immár lova nélkül, két újabb sebbel ékeskedve – elhagyta az utolsó utcát, hátrahőkölt a meglepetéstől. Odahaza Anács kalud, törzse becsben álló nagyasszonya órákon át mesélt neki Hradzsin csodáiról, így tudta, hogy a Kéregvárost egy irdatlan fekete bőrfelhő tartja a levegőben. Amikor először hallotta, nem hitte az asszony egyetlen szavát sem. Aztán arra gondolt, a végítélet Nomádiában, Dunavában és a környező tartományokban is éppen elég furcsaságot hozott létre, miért éppen Boemia hercegi fővárosa lenne kivétel ez alól? S most itt állt, látta: az egymás felett elhelyezkedő két város mégis létezik.

A kataklizma után a mélybe süllyedt belső negyedek – mint egy függőleges falú katlanban – odalent húzódtak, örök éjszakába borulva. Föléjük, egy soha nem látott erejű robbanás következtében lassan megszilárduló burok feszült, még a korai időkben. A burkon nyíló likak adták a mélybe süllyedt városrész levegőjét, és kevéske fényt is mindaddig, amíg a Hradzsin hercegei úgy nem döntöttek, hogy a burkon később felépült új városrészt megmentik a mind biztosabbnak tűnő beszakadástól.

Milos herceg uralkodása alatt a gyorsan benépesülő Kéregváros talaja recsegni, ropogni kezdett, s félő volt, hogy a sok ezer lakosú, zsúfolt újnegyed egyszerűen ráomlik a mélyben sínylődő, elkorcsosult testű és lelkű mélyvárosiakra. Zawad rabai ekkor – s ennek van már kétszáz esztendeje is – egy óriási bőrfelhőt szabatott titkos csarnokaiban, s azt forró levegővel fúvatta fel. A bőrfelhő eltakarta az eget Hradzsin felett, felső vége az örök éjszakába veszett, az alácsüngő láncok és kötelékek ezrei azonban néhány öl magasba emelték a könnyű fakunyhókat, melyek közé az eltelt évtizedek alatt új talajt ácsoltak deszkákból, pallókból.

A törékeny régi kéreg felett ott lebegett hát az egész Kéregváros, az éjszaka bőrfelhőjét feszítve a csillagtalan égboltra. Valahol, a negyed közepén, a Zawad rabai által készíttetett különleges üvegmedencében gigászi máglya lángolt örök tűzként, táplálva a bőrfelhőben feszülő forró levegőt. A száz éve lobogó láng Hradzsin jelképe volt, amit oly sok boemiai piktor igyekezett megörökíteni látomásszerű képekben. Mindenki tudta, hogy azon a napon, amikor a tűz kialszik, a bőrfelhő lassan kiereszti levegőjét, és a lebegő Kéregváros rázuhan a katlan fölött feszülő valódi kéregre.

Megilletődve a látványtól, Kán Morgare némán állt a kéreg szélén, s arra gondolt, annyi vesződség, annyi szenvedés helyett lakói vajon miért nem hagyták sorsára annak idején a Kéregvárost? Hisz a mélységben rekedt ezreket ki lehetett volna menekíteni, és segítségükkel új várost építhettek volna a hatalmas hradzsini erdők bármely szegletén.

No persze, a válasz kínálta magát.

Titkok…

A nomád tudta, hogy a mélyben oly fenséges titkok rejteznek, melyek fontosabbak voltak a hradzsini hercegek számára minden másnál, busásan megtérítették a város méretű bőrfelhő elkészítésének iszonytató költségeit is. Kán ismerte az elszántságot, amit e régi titkok felkutatása megkövetelt. A nomád vadon mélyén megbúvó, eltemetett városok is rejtettek titkokat, s a Hor-papokkal szembeszegülő kincskeresők a megmondhatói, e titkok miképp derítettek fényt fokozatosan a beavatottak számára a végítélet előtti világ rejtelmeire. E tudás szilánkjait gyűjtögették a névtelenek, az arctalan rejtőzködők szerte a végítélet tartományaiban azon közös, titkos reményben osztozva, hogy egy napon a szilánkok ismét egészet alkotnak majd, s e tudás segítségével legyőzhetik a betolakodó idegeneket, Gadur szolgáit.

Kán hallott a suttogva rebesgetett tervekről, de nem törődött velük. Most azonban, amikor ott állt a Kéregváros peremén, önkéntelenül is arra gondolt, hogy a mélyben e szilánkok közül bizonyára számosat megtalálhatna, ha azért jött volna.

De nem azért jött.

Lábai előtt a megszilárdult vulkánkéreg húzódott, mint valami göröngyös, moccanatlan tengerfelszín. S a kérgen megannyi lyuk: kisebbek, nagyobbak egyaránt.

A jövevény óvatosan előrelépett, egyik lábát a kéregre csúsztatta. A felszín szilárdnak tűnt. Egy újabb lépés, immár teljes testsúlyával rajta állt. Különös, felemelő érzés kerítette hatalmába, gyomrában érezte a vékony kéreg alatt tátongó mélységet, ugyanakkor érezte a feje felett lebegő város súlyát is. Lassan odabotorkált a legközelebbi lyukhoz, és lepillantott a mélybe.

Vagy kétszáz öl mélyen, a szurdok alján, sok száz nyomorúságos viskó préselődött egymásnak az örök éjszakában, csaknem úgy, ahogy akkor álltak, mikoron a városrész elsüllyedt. Azóta persze a régi, hajdan erős házak leomlottak, romjaikon új, kezdetleges viskók épültek, azok romjain még silányabbak. A mostani Éjhasadék, a mélyváros már javarészt fából tákolt nyomornegyednek tűnt, maga alá temetve a letűnt korok elfeledett boldogságát, régmúlt napok megfakult, kövekbe sápadt fényét.

Alant csak egy-két kósza fáklyafény szikrázott a szurokfekete csöndben. Az Éjhasadék népe, az évszázadok óta a mélyben élők elkorcsosult leszármazottai egyáltalán nem mutatkoztak, mintha mindannyian házaikba húzódva várták volna végzetüket. A sikátorok közt azonban alaktalan árnyak surrantak a girbegurba, sziklák közé szorított nyomorcsatornák mentén. Az utcákon mindenütt szennyes lé csörgedezett a föld méhe felé, hogy megtermékenyítsen valamit, aminek sohasem szabadna megszületnie.

Kán megtörölte homlokát.

Le kell mennie oda.

A dögvész dúlta Mélyváros rettegett sikátoraiba, ahol néhány nappal ezelőtt életre kelt a démon.

Az itteniek gólemnek hívták.

7.

Mielőtt aláereszkedhetett volna, előbb a magasba kellett kapaszkodnia. Az első kötélhágcsón felmászott hát a Kéregváros fából ácsolt utcáira. Bonyolult, felfelé és oldalirányba is terjeszkedő járatok voltak ezek, korlátokkal szegélyezett függőhidak, melyek mentén cifra viskók s valóságos fapaloták emelkedtek az irdatlan éggömb felé. A bőrfelhő eltakarta ugyan az égboltot, de a napot pótolta a forró levegőt tápláló örök tűz fénye.

Kán is ezt a fényt követte, ruganyosan kapaszkodott felfelé a járatok, gerendák útvesztőjében. Akik látták, borzadva fordultak el tőle: a nomád nem tudta, de egész testét vér borította. Egy gyilkos közeledett a fényadó üvegmedence felé.

Az örök tűz körül száz és száz taverna húzódott nyüzsgő, vidám méhkasként, melyeknek kaptáraiban megannyi furcsa figura múlatta az időt. A fény és meleg ide vonzotta Boemia minden gazemberét és tűzimádóját: az örök tűz körül bor folyt az üvegcsatornákban, a gerendázat útvesztőjében gondtalan muzsika hangja szállt, a végítélet után felbukkant legfurcsább teremtmények bámulták a tavernák között az égre törő haragos, süvítő lángoszlopot.

Amikor Kán leereszkedett az üvegaréna kötélhágcsóin, hogy belekóstoljon ebbe az őrült, megittasodott kuszaságba, senki sem figyelt fel rá.

Tetszett neki ez a hely.

Talált egy üres asztalt az üvegmedence szélén, melynek falát áthevítette a lángoszlop, néhány keleti kalmárnak tűnő férfi asztala mellett. Letelepedett hát, és méhsört rendelt magának.

Amíg várt, szemügyre vette a közvetlen közelében tanyázókat; nem szerette volna, ha bármelyik irányból is váratlan támadás éri. Támadás nem érte, viszont valaki nesztelenül a háta mögé lopakodott.

– Leülhetek? – kérdezte egy lágy hang.

Kán igyekezett palástolni meglepetését, csak bólintott.

Egy tetőtől talpig vörös palástot viselő, karcsú figura huppant le a szemközti székre: arcát ércszín maszk takarta, de hosszú, sötét haja egyértelművé tette, hogy nő.

A nomád hosszan méregette, belebámult az ércmaszk szemkivágásán átizzó mélybarna szemekbe, s úgy döntött, kivételesen nem végez az idegennel. Mindenekelőtt kíváncsi volt, vajon mit akarhat.

– Te ölted meg őket? – kérdezte amaz. Hangja alapján inkább fiatal lánykának tűnt, bár köpenye alatt húzódó formás mellei arra engedtek következtetni, hogy korán érő típus. A sivatagi magyarok kiejtésével beszélt, de hanghordozása inkább durzán származásra utalt. Kán halványan elmosolyodott: szerette a durzán nőket.

– A csatornapatkányokra gondolsz?

– Rájuk.

– Az életemre törtek – vont vállat a férfi. – Mit kellett volna tennem?

Az álarcos lány megértően bólogatott, aztán széttárta két kezét – Kán figyelmét nem kerülte el, hogy milyen sima, csillogó a bőre.

– Hidd el, nem hánytorgatnám fel, csupán az a baj, hogy azok hatan az én szolgálatomban álltak.

Kán csalódottan lebiggyesztette ajkát.

– Jobban is megválogathatnád, kiket fogadsz fel. Ha nem végzek velük, még ma elvágják a torkodat, és elszedik az összes pénzed.

Az álarcos legyintett.

– Ezt mondod te. Csakhogy azok hatan tudták, honnan lehet egy aláereszkedő gondolát lopni, te viszont nem tudod.

Kán Morgare meglepetten felpillantott, és újra belebámult a lány sötét szemeibe.

Nem hazudik, gondolta.

Közben egy dagadt, pikkelyruhás férfi meghozta a sört és lecsapta a nomád elé, máris tartva a markát a fizetségért. Kán a kezébe nyomott egy fél boemiai ezüstöt.

– Tehát – mondta megfontoltan, amikor ismét kettesben maradtak. – Tehát le akarsz menni oda!

– Le kell mennem oda! – helyesbített a lány. – És az a hat nyomorult lopott volna nekem egy éjgondolát. Érted már a problémámat?

A férfi felnevetett.

– Ugyan! Csak nem gondolod, hogy…

– Figyellek, mióta felkapaszkodtál a Kéregvárosba! – suttogta az álarcos. – Tudom, hogy te is le akarsz jutni az Éjhasadékba. Nem kívánok tőled semmi mást, csak hogy vigyél magaddal. – Közel hajolt, és kezét a nomád kezére csúsztatta. Kán megborzongott, a lány érintése meleg volt és izgató. Kihúzta hát a kezét, és a korsó felé nyúlt.

– Szó sem lehet róla. Odalent dögvész dúl, hullanak a mélylakók, mint a legyek. Meg aztán furcsa szerzetek támadtak fel odalent mostanában…

– Hallottam róluk – bólintott az álarcos, aztán óvatosan körbekémlelt: az egyik asztalnál egy boemiai kalmár feltűnően hegyezte a fülét. – Mégis le kell jutnom. Vigyél magaddal!

Kán néhány pillanatig mérlegelte a hallottakat, aztán megrázta a fejét.

– Nem tudom, mi dolgod odalent, de nekem sietős az utam. Lejutok valahogy, elintézem az ügyemet, és… már jövök is vissza. Nem tudnálak kísérgetni, és nem tudnék vigyázni rád.

– Nem kell vigyázni rám – kérlelte a lány, és hangjában olyan kétségbeesés csendült, ami megérintette a nomád lelkét.

Nagyon is vigyáznom kellene rád! – gondolta, és nagyot kortyolt a sörből. Az ital langyos volt, átmelegítette a közelben tomboló lángoszlop.

– Kérlek! – a vörös köpenyes keze ismét a nomádéra csusszant, de ujjai ezúttal szorosan rá is kulcsolódtak. – Kérlek! Csak benned bízhatok!

– Bennem ugyan nem! – Kán szívesen maradt volna még a tavernában, bizonyára érdekes információmorzsákat szedegethetett volna össze, de már semmi kedvet nem érzett hozzá. Felhajtotta a sör maradékát, aztán feltápászkodott az asztaltól. A közeli társaságból többen is felé kapták a tekintetüket.

– Felejtsd el, hogy találkoztunk, és keress valaki mást! – morogta, búcsút intve a lánynak.

Nyílegyenesen lefelé haladt az üveglépcsőn, egészen közel lépdelt el a lángoszlop mellett, s egy pillanatra, amikor már kellő távolságba ért, felpillantott a bőrfelhő tűzvörös belsejébe. Látni vélte a kupola tetejét, valahol, elérhetetlen messzeségben, ahol a csillagoknak kellett volna tanyázniuk. Aztán – nem állta meg – visszanézett a tavernára. Az asztalnál már nem ült senki, a lánynak nyoma veszett.

Mint ahogy üresen álltak a környező asztalok is.

Kán vállat vont, és sietős léptekkel belevetette magát a Kéregváros nyüzsgő rengetegébe.

8.

A boemiai zsoldos torkán megvillant a tőr, a kiserkenő vér a következő pillanatban aláhullott az irdatlan mélységbe, hogy a megszenteletlen, hűlt rögöket termékenyítse meg.

Véreső, gondolta Kán, és megpróbálta elképzelni az alant lakókat, akik fejére a magasból forró csöppek hullanak. Miután óvatosan leengedte a haldokló testét a perem szélére, körbepillantott. A környék kihaltnak tűnt, valahol a fejük felett dévaj kacaj harsant, egy lebegő bordély ólomkristály ablakai csillantak a mindent áthevítő tűzfényben.

Ideje búcsút inteni a Kéregvárosnak! – futott át a nomád agyán. A gondola ott lebegett a lyuk alatt, csak el kellett vágnia véres tőrével a rögzítőköteleket. Nyolc súlysólyát talált a peremnél, egymás után bedobálta őket a gondolába, és leugrott melléjük.

Amint a tákolmány süllyedni kezdett, a merevítőkre erősített ballonok lassan kibontakoztak a kéreg alól. Kán lába alatt ingott az egész alkotmány, gyomra a torkába tódult, legszívesebben kiokádott volna a mélységbe. Nem szokott hozzá, hogy ilyen magasságban lebegjen, bele kellett telnie néhány pillanatba, mire keze remegése múlni kezdett, és a látása is kitisztult ahhoz, hogy kivehesse a mélyben szikrázó, szabálytalan összevisszaságban elhelyezkedő fáklyafoszlányokat. A szurdokban amúgy sötét volt, a közeli sziklafalak dermesztő hideget árasztottak magukból. Az elsüllyedt városrész felől dögletes, fagyos kipárolgás áradt.

Pestisbűz.

Kán megtörölte izzadó homlokát, és arra gondolt, inkább ezer Cara Slava-i obstijak, mint ez a küldetés. De nem választhatott. Sohasem választhatott.

Legalább tízölnyit süllyedhetett már a hangtalan gondolával, amikor egy árnyék eltakarta a Kéregvárosból leszűrődő vörös fényt.

Kán inkább kíváncsian, mint izgatottan felemelte tekintetét.

Csak egy zuhanó valamit látott, éppen annyi ideje maradt, hogy félreugorjon a becsapódó test elől. A gondola megingott, vészesen oldalra dőlt, s ha a nomád nem kap utána, a test minden bizonnyal menthetetlenül belezuhan a szakadékba. Forró lélegzet csapott az arcába, amikor magához rántotta.

– Az öregistenre…!

– Huh! Köszönöm!

Az örök lángoszlop vörös árnyéka egy ércmaszkon csillant, no meg két végtelen mély szemen.

– Nem hittem volna, hogy sikerül…

Kán dühösen eltaszította magától a lányt. Túlságosan sokáig szorította magához, nem akarta tovább érezni a feszes keblek melegét és a combok izmosságát.

– Ostoba vagy!

Odalent már kibontakoztak az éjszakából a sikátorok, a roskatag kunyhók körvonalai; a házak között, a gomolygó ködben lomha árnyak surrantak.

– Nem volt más választásom – vont vállat az álarcos, és nekitámaszkodott a gondola korlátjának. A szurdokban – talán egy rejtett barlangnyílásból – szél söpört végig, belekapott vörös köpenyébe és sötét hajzuhatagába. – Mondtam már: le kell jutnom!

– Mi olyan fontos neked odalent?

– Miért? Neked mi olyan fontos?

– Jól van. Ki nem hajítalak, de amint leérünk, mehetsz, amerre látsz! Az sem érdekel, ha a mélylakók azonnal végeznek veled. Csodálom, hogy egyáltalán élsz még…

– Ide hallgass, nomád! – A lány közelebb húzódott hozzá, hangjában őszinte fájdalom érződött. – Keresek valakit. A nővéremet. A durzáni dzsámiból rabolták el néhány hónapja, és a nyomok Hradzsinba vezettek. Bizonyos vagyok benne, hogy aki elrabolta, eladta odalent egy mélylakónak…

– Ha így történt, a húgodat már régen megbecstelenítették – vágott közbe Kán egykedvűen. – Nem segíthetsz rajta.

– Tudom. Az élete fabatkát sem ér többé, én mégis ki akarom hozni onnan. Jobb neki, ha odahaza hal meg, a dzsámi kertjében, szeretett rózsái között.

A nomád a fejét rázta.

– Nem. Pusztán ezért nem jöttél volna el idáig.

– Igaz – ismerte be pillanatnyi habozás után az álarcos. – Nem csak erről van szó.

– Ne folytasd, nem érdekel! – Kán egyetlen kézmozdulattal jelezte, hogy valóban nem kíván több szót vesztegetni a témára. A lány engedelmeskedett, hosszan hallgatott, közben egyre csak a közeledő szurdokaljat vizsgálgatta. Innen már jól látszottak a viskók között csörgedező gennyes patakok, a szurdok faláig érő, fekete rögökből meredező keresztek, ahol valaha a temető húzódott. Mintha mindenre vastag koromréteg telepedett volna, a kipárolgó szagok pedig ebben a magasságban egyenesen elviselhetetlennek tűntek.

Kán aggodalmasan tekingetett körbe: a sziklafal mind közelebb suhant el hozzájuk. Hirtelen, az érdes felületéből meghatározhatatlan formájú alakzatok váltak ki, és a fagyos éjszakában suhanva feléjük kaptak. Élőlények voltak, ez kétségtelen: sikamlós testű élőlények, pikkelyeiken meg-megcsillant a kósza fáklyafény.

– Vigyázz! – kiáltotta a nomád, de már elkésett.

A lány túlságosan közel hajolt a peremhez, és amikor megpróbálta kivenni, hová ereszkednek alá, az egyik teremtmény egyenesen felé kapott a sötétben. Csak egy örvénylő képződmény volt, villámgyorsan és céltudatosan hasította a levegőt a feje irányába: valami megvillant egy kitátott, éjsötét pofában, vörös tűzköpet gyűlt a bűzhödt torokban, aztán…

Kán felugrott a mellvédre, és szablyájával a kígyó tekergőző nyaka felé vágott. A penge beleakadt valamibe, ami kemény volt és nyálkás, aztán szikrákat hányva lecsúszott róla.

– Hátra! – kiáltotta a nomád, és lerántotta a lányt a lebegő szerkezet aljára. Fejük felett eszelős igyekezettel kapkodtak a kígyók, hosszan kinyúlva a sziklafal keskeny nyílásaiból, beleszántva az éjszakába, zsákmányra, friss vérre vágyva.

A következő pillanatban – fülsiketítő csattanással – felrobbant felettük a gondola egyik léggubója. Azonnal zuhanni kezdtek, pörögve, ide-oda csapódva a sziklafalak között. Kán magához húzta a lányt, és óvatosan kikandikált a mellvéd felett. Odafönt tehetetlen sziszegéssel tekergőztek a sziklalakó szörnyetegek, lassan tudatosult bennük, hogy a lebegő szerkezet a benne lapuló melegvérűekkel együtt eltűnik vaksi szemeik elől.

– Kapaszkodj! – suttogta Kán.

A lány válaszolni akart, de a következő pillanatban a léghajó kosara nekicsapódott egy sziklaperemnek.

A fonott mellvéd felhasadt, aztán egyszerűen kiszakadt a helyéből: a nomád és az ércmaszkos lány ott himbálóztak máris a mélység felett, egy kötél végébe kapaszkodva.

– Mindjárt! – zihálta Kán. – Tarts még ki egy kicsit!

Nem kellett sokáig várniuk. Lábuk alatt mind közelebbről látszottak lobogni az Éjhasadék fakó fáklyafényei: a házak mind sebesebben bontakoztak ki a sötétségből.

Egyenesen egy szűk, komor házaktól ölelt tér felé zuhantak.

Kán csupán annyit tehetett, hogy alulra küszködte magát. Csak így érhette el, hogy elsőként ő érkezzen a nyálkás macskakövekre, és a lány az ő testén landoljon.

Kemény becsapódás volt.

A sárga köveken vér freccsent szét, de a nomád nem törődött vele. Fürgén oldalra perdült, elkapta a lányt, és már vonszolta is maga után, nehogy a kosár és a ballon maradéka maga alá temessék. Alighogy néhány ölnyi távolságra rángatta a félelemtől szava szegett teremtést, járművük roncsai hangos reccsenéssel csapódtak a tér kövezetébe.

Aztán csend lett.

Nyomasztó, fenyegető csend.

Kán felpillantott a magasba, de a Kéregváros bazaltmennyezete most oly távolinak tűnt, mintha valahol a csillagokon túl feszült volna az égbolton. A csillagok fényét pedig a kéregbe vájt lyukakon leszűrődő tűzfény pótolta.

– Hideg van idelenn! – nyöszörögte a ruád szánalmasan, miközben megpróbált talpra vergődni. Kán átölelte karcsú derekát, és egyetlen rántással felsegítette.

– Próbáld megszokni! A szemed néhány percen belül képes lesz átlátni ezen az átkozott gomolyagon!

Az ércmaszkos motyogott valamit hálaképpen, de még mindig szédelegve igyekezett körbetekinteni a téren, ahol álltak. A házak némán tornyosultak körülöttük, ablakaikban nem égtek fények. A levegőt a mélység dohos szaga töltötte meg, csatorna- és pestisbűz hátborzongatóan nyers elegye, ami egy csapásra felélesztette a nomád ösztöneit.

– Jobb lesz, ha igyekszünk! – mormolta. – Nemsokára idesereglik néhány kíváncsiskodó!

Valóban: a sikátorok közül máris gyülekeztek az alantlakók. Magukat vonszolva vergődtek előre a házak tövében, megannyi rothadó élőholt.

Kán megborzongott.

Az Éjhasadék lakói elszoktak a természetes fénytől, ezért sápatagon izzó szemük megnagyobbodva kidülledt üregéből. Bőrük pergamensárga volt, mint a holtaké: öltözetük rongyos, színtelen. Lassan, de növekvő mohósággal közeledtek, ahogy megérezték a magasból érkezettek friss, napsütötte bőrének illatát.

A nomád szablyát rántott, mire a szűkölő teremtmények ijedten hátratántorodtak. Nem, nem lesz itt szükség fegyverre!

– Arra! – kiáltotta, nem törődve korábbi fogadalmával. Ha magára hagyja, a lány perceken belül halott lesz ezek között! Áttörték a mindjobban szűkülő gyűrűt, közben egy pillanatra megcsapta őket a lomha testekből áradó dögletes kipárolgás. A mélyvárosban nem csörgedeztek természetes vizek, csak a Kéregnegyedből a sziklafalakon lecsurgó szennyes lé gyűlt össze a csatornákban.

A lány görcsösen markolta a nomád kezét, futás közben elbotlott néhányszor, de mindent megtett, hogy tartani tudja a lépést. Átszáguldottak néhány sikátoron, a jéghideg ködgomolyag engedelmesen nyílt szét előttük, s tárta fel a szurdok aljába kanyargó útvesztő újabb bugyrait.

Aztán lassítaniuk kellett: lábuk bokáig merült az ingatag, rothadó talajban, amit csak imitt-amott borítottak kövek.

– Mocsár? – villant át Kán agyán, aztán elhessegette magától a gondolatot. Pedig a sziklatalapzat réseit valóban eleven láp töltötte ki.

Lábnyomaikban kénköves buborékok gyűltek.

9.

Tovább, tovább! Zihálásuk visszhangot vetett a roskatag házak között. Egyedül voltak. Az Éjhasadék gyomrában más íze volt a veszélynek: alattomos, bűzlő búvópatakok csörgedeztek a talpuk alatt, fortyogó, nyugtalanító neszeket nyomva el. A házak tövében mindenfelé alaktalan kupacok hevertek: oszló tetemek. A ragály áldozatait immár meg sem próbálták összegyűjteni, elkaparni, szerencsétleneken kutya nagyságúra hízott patkányok lakmároztak, tovább terjesztve a fékeveszett kórt. Az ércmaszkos lány megrázkódott az undortól, de aztán erőt vett magán és kiegyenesedett.

– Köszönöm, amit értem tettél, nomád! Azt hiszem, most már boldogulok magam is!

Kán végigpillantott rajta, de nem szólt semmit. A levegőben apró, fekete pernyeszemcsék szállingóztak, s a közelben felvonított valami a házak között.

– Talán még találkozunk! – A ruád felemelte fejét, mert a magasban mintha egy árny suhant volna el felettük.

– Tudod, hol keresd a nővéredet? – kérdezte egykedvűen a férfi, nem törődve a hátborzongató neszekkel. Úgy sejtette, első pillanatban feltámadt gyanúja újabb igazolást nyert.

Hiába jött.

A lány megremegett a sikátorok között végigseprő hideg széltől. Hogy hol keresse? Ugyan! Fogalma sem volt róla, mihez kezdjen.

– A szurdok falában számos barlang nyílik – sóhajtotta Kán. – De csak egy vezet a felső világba. Ha szerencséd lesz…

– És te? – A ruád közelebb lépett hozzá, de a nomád rideg pillantása visszatántorította.

– Talán majd én is megkeresem azt az egy járatot. De nem érdemes rám várni. Lehet, hogy végleg itt maradok.

A szél vastag, összetapadt fürtöket sodort a férfi arcába. Szemében szomorú fény parázslott fel. Igen, gondolta a lány, ő már tudja, hogy hiába…

Kán sarkon fordult, és átlépve a hullákon beleveszett a sűrűsödő, fekete ködgomolyagba. Nesztelenül szívta magába a sötétség, mint ahogy az Éjanya öleli magához halott gyermekét, ki holdfénytől elvakultan tántorog vissza ölelő karjai közé.

A lány egyedül maradt. Vörös köpenye idegenül, rikítóan verdesett a háta mögött, feje fölé girbegurba, agyaggal és sárral tapasztott viskók magasodtak, sötét ablakaik mögül megfoghatatlan fenyegetés áradt.

Egyedül. Mióta útra kelt, szinte gyermekként, mindig egyedül volt, ám a most rátörő magány gyötrelmesebb és fájdalmasabb volt mindennél. Nem tehetett semmit, hagyta, hogy a könnyei átpréselődjenek maszkja szemnyílásain, és lassan lecsorogjanak mezítelen nyakára. Az álarc ércfelszínén hitetlenkedve csillant meg a most már elérhetetlennek tűnő felső világ kósza tűzfénye.

Aztán a magasban egymás után kialudtak a rőt csillagok. A lány felemelte fejét, hogy lássa, hogyan hunynak ki a fénypontok a kéregmezőn. Tudta jól, hogy mi történt, mégis meglepődött: nem hitte volna, hogy Chervoja herceg beváltja fenyegetőzését, és befalaztatja a kéreg lékeit.

A mélyben ezer és ezer kárhozott lélek hördült fel. Éltető istennőjük, kihez fohászkodtak, kitől a megváltást várták, Éjanya megsuhogtatta köpenyét a magasban, aztán ráterítette élőholt gyermekeire.

10.

Ahol a sikátorok furcsa hurkot vetettek, két emberalak állt az egyik viskó előtt. Egyikük, akinek fél arca hiányzott, lopva a mellette tornyosuló idegenre pillantott.

– Azt hiszem, ez volt az. Vagy talán amaz.

A kezében lobogó fáklya zöld fénycsóvát vetett a roskatag viskóra.

– Amikor kitört a ragály, Loew rabai parancsára minden beteg házának ajtaját, ablakait befalaztuk – tárta szét karjait a félarcú. Arcának másik felében pöffeszkedő gennyes kelések egyértelmű jelét adták annak, hogy a kór napokon belül őt is leteríti. Ott fog rothadni ő is a többiek között, a mocskos sikátorok kövén, feltéve, ha a lápbuborékok egyikéből elő nem kúszik, s zsákmányul magával nem rántja a város alatt élő, meghatározhatatlanul ősi teremtmények egyike.

Kán vészjóslón a nyomorultra pillantott.

– De hisz sebesült volt! Segítenetek kellett volna rajta!

A hajlott hátú felnevetett. Nevetése száraz volt és gonosz, szavak nélkül is mindent elmondott. A nomád odalépett a viskóhoz, s megvizsgálta a hetekkel korábban befalazott ajtót. Talán néhány rúgással áttörheti a falréteget. Talán…

– Tartsd közelebb a fáklyát!

Néhány rúgás valóban elegendőnek bizonyult. A feltáruló sötét üregből azonban oly tömény dögbűz pöffedt ki a fagyos éjszakába, hogy az idegen csaknem térdre rogyott, öklendezve fordította el az arcát. Pár pillanattal később, amikor már elég erősnek érezte magát, hogy szembenézzen mindazzal, ami rá várt, kitépte a félarcú kezéből a fáklyát, és belépett a viskóba.

A szolgák ott hevertek közvetlenül a küszöbnél. Egyikük, akit Dana még Morvagyepűben fogadott fel, utolsó óráiban a falat kaparta, hogy kiszabadulhasson a lassú fulladás és az éhhalál kelepcéjéből. Jobb keze ujjairól csontig lefoszlott a hús, ahogy megpróbálta a frissen felkent, de vészes gyorsasággal megkötő habarcsot kikaparni a kövek közül. A ragály már napokkal korábban kiszemelhette magának, mert nem sok ereje maradt: végső kétségbeesésében a befalazott ablak tölgykeretének esett, hogy szilánkonként hámozza le.

Jigaten, a másik szolga kicsit bentebb hevert. Oldalából jókora darab hiányzott, talán még élt, amikor a gyereklány kitépte a húsát, hogy eszelős éhségét csillapíthassa. Kán undorodva a hátára görgette csizmája orrával a gyermeket, hogy láthassa az arcát. Nem ismerte, bizonyára mélylakó lehetett. Dana imádta a gyermekeket. Ahogy néhány éve még őt is kölyökként szerette, a nomád törzsszövetség nyugati gyepűin, a havasok gerincén, abban a magányos jurtában, ahová emlékei oly gyakran visszarepítették. Vissza, abba a hosszú télbe, amikor Kán férfi lett.

És most…

Igyekezett nem gondolni arra, milyen lehetett számukra az utolsó néhány óra. Az utolsó néhány perc… Előretartotta a fáklyát, hogy lássa, merre keresse tovább. A viskó szűkös előterén túl csak egyetlen helyiség húzódott.

Tudta, hogy ott találja majd. Kiegyenesedett, önkéntelenül is megigazította bőrruháját, szőrmekabátját, hogy méltóképpen léphessen be hozzá. Készen állt már, mégsem mozdult. Félt. Félt attól, ami bent várt rá, félt a halál méltatlanságától, ami gyalázatos módon vetett véget az asszony életének, és félt attól, hogy nem bírja elviselni a látványt.

Nagy levegőt vett, és belépett.

Dana a sarokban ült, a falnak dőlve, mintha csak aludt volna. Egyedül volt, senkivel nem akarta megosztani a távozók szent magányát.

Kán fellélegzett, szívéről mázsás kő gördült le: Dana arcára szelíd mosolyt fagyasztott az elmúlás lehelete. Halálában is mosolygott. Nem várta meg, míg elfogy a levegője, nem is próbálta meg felvenni a hiábavaló, megalázó harcot a közelgő végzettel, azt tette, amit Tar Ogul törzsének büszke kaludja kellett, hogy tegyen. Finom ujjai úgy fonódtak tőre markolatára, mintha a férfi kezét szorították volna; a penge egyenesen a szívébe hatolt egyetlen, határozott mozdulattal.

Kán lerogyott az asszony teteme mellé, és kisimította arcából a hajszálakat. Remélte, hogy Dana rá gondolt, amikor átlépett a másik világba. Hosszú percek teltek el, és a nomád képtelen volt felemelkedni mellőle. Sok halált látott már, és sok halálba menő arcát megfigyelte: mind más és más volt, mégis, mindegyiken ugyanannak a felismerésnek a csodálata tükröződött. Dana arcán azonban nyoma sem volt e rácsodálkozásnak.

Békés volt. És szelíd. Mintha vágyott volna átsiklani a túlsó partra, az Arany Atyácska birodalmába, ahol örök nap süt az Égig érő fa ágai között, s az égi királyság lebegő patakjai oltják az örök életűek szomját.

Kán bólintott.

Dana már bizonyára ott van. És vár. Őt várja.

Reszkető ujjakkal végigsimította még egyszer az asszony arcát.

Őt látta: karcsú, mezítelen alakját, amint párducléptekkel végighalad a jurta boltíve alatt, megáll a tűzrakás előtt, szemérmesen mellei elé húzza kezét, és csípejét kidomborítva rámosolyog. Ó, igen, a lángok arany ragyogással festik be hamvas bőrét, combján láthatatlan piheszálakat tesznek láthatóvá. A kezek lehullanak, aztán az asszony – egy gazella fürgeségével surran a vastag szőrmék alá, az éjszaka buja melegébe.

Mellé.

– Valóban menned kell? – kérdi az izmos férfi, jobbjában aranyserleg csillan, tele gyöngyöző garamiai borral. – Nem mehetnék veled?

Dana megrázza fejét: aranyszőke hajzuhataga hegyes mellbimbaját éri. Hosszú ujjai a férfi mellkasára siklanak; Kán jól ismeri ezt a mozdulatot: a megnyugtatás és a féltés mozdulata ez, amit még soha senki mástól nem kapott. Dana. Anya helyett anya, könyörtelen harci mester és könyörületes szerető. Az asszony, aki megtanította ölni és ölelni.

– Valóban menned kell? – kérdi újra az ifjú, s hangjában mintha kétségbeesés is bujkálna. – Miért nem Ugla? Vagy Archada?

Dana mosolyog, kiveszi Kán kezéből a serleget, és felhajtja a maradék bort. Szemében felizzik a tűz, a tűz, ami a férfit élteti.

– Ugla? A hradzsiniak azonnal végeznének vele. Archada? Nem. Ő irtózik a mélységtől. Nekem kell mennem. Tudod, hogy amit fel kell kutatnom a romok között, mindennél többet ér.

– Mindennél? – Kán tiltakozva kinyújtja felé a kezét, de az asszony úgy helyezkedik, hogy az erős férfiujjak a melleit érintsék. Nevet, s nevetése egy pajkos leányé. Pedig közelebb jár a negyvenhez, mint a harminchoz, szeme sarkában már szarkalábakat gyűjt az idő, s bár mellei, lábai feszesek, látnivaló, az elmúlás selyempuha pókhálója elkezdte már beszőni testét, előbb észrevehetetlen jeleket róva bőrére, később mind mélyebb árkokat barázdálva arcára is. De most még…

– Utánad megyek – kiáltja a férfi, és átöleli. Dana könnyedén kisiklik a kezei közül, félrehajtja a sátorlapot, és a fogyó Holdat bámulja.

– Lásd, Kán! Az ezüst arc hamarosan megtelik, s mire újra fogyni kezd, én itt leszek veled.

– Az egy örökkévalóság!

Dana visszapillant rá, aztán fejét csóválva megcirógatja a csontos arcot.

– Mondtam már, kölyök! Viselkedj férfiként! Ha el kell válnunk, egy szóval se panaszkodj, könnyet ejteni ne merj! – felnevet, arcát eltölti a pír. – Tudod, mit? Míg távol leszek, próbálj ki más asszonyokat is! Próbálj ki lányokat, akik sokkal szenvedélyesebbek nálam. Mindenre megtanítottalak, meglátod, rajonganak majd érted, ha alkalmazod mindazt, amit tőlem kaptál.

Kán komoran bámul rá, szólna, de nem teheti. Férfi, nem panaszkodhatik, márpedig bármit mondana, merő siránkozásnak tűnne csak.

– Ha nem jössz vissza, utánad megyek! – ígéri aztán, és felkapja a boroskancsót, s anélkül, hogy serlegbe töltené az aranyló garamiai nedűt, vedelni kezdi: a bor széles patakokban csorog alá vastag nyakán, domború mellkasán.

Dana elmosolyodik, visszahajtja a sátorlapot, és dorombolva Kán mellé húzódik.

– Ha nem jövök vissza… – suttogja –, akkor eltemethetsz, kölyök! De temess jó mélyre, különben visszajövök hozzád!

Kán felhördül, a sarokba hajítja az aranykancsót. Eltemetni? Egyetlen mozdulattal visszalöki az asszonyt a meleg prémekre, aztán…

Az éjszaka hátralévő órái elillannak, ám a kimondott szavak makacs kitartással lebegnek felettük, még a kéj pillanataiban is, örök árnyékot vetve a jövendőre.

Az emlékek elemi erővel törtek rá, szinte elviselhetetlen súllyal telepedtek a lelkére. Legszívesebben ordított volna, dühöngő vadállatként adta volna ki minden fájdalmát. Dana az örök éjszaka árnyai között siklott át a túlsó partra. Nem ezt érdemelte volna: ő a fény asszonya volt, a tündöklő hómezők, a széles, sebes vizű patakok asszonya. Az asszony, akinek mindig nevetett a szeme.

Kán nagyot lélegzett a dögbűzös, édeskés levegőből.

Elég volt.

Az önsajnálatot ki kell vetnie szívéből, Dana biztosan felképelné, ha most látná. A gyász ideje még nem jött el.

Eligazította hát a halott asszony végtagjait, ujjait rajta hagyta a tőr markolatán, különben is, ha akarta sem tudta volna lefeszíteni őket.

Kán erőltette, hogy az emlékeket visszakényszerítse elméje lezárt, jégbe fagyott celláiba, gyorsan körbepillantott inkább a sötét helyiségben. Amit keresett, ott lapult Dana kihűlt teste mellett.

Milyen kicsi! – csodálkozott a nomád, amikor felemelte és a tompa fáklyafényben közelebbről is megcsodálta. Finom munka. Hajszálvékony ezüstfaragványok díszítették a szelencét, cirádás indák tekergőztek a tojásdad dobozkán.

Egy pattintás: a szelence fedele felpattant, s a zölden lobogó tűzfényben láthatóvá vált az aranyból faragott gyermek. Ott térdepelt, szomorún lehajtotta fejét, kezében a síp…

A nomád még sohasem tartott kezében ilyen mestermunkát, s noha szilaj életéből eleddig hiányzott minden, ami a művészi lélek kifinomultságát rejti, a látvány hatása alól nem vonhatta ki magát. A szelence szebb volt, mint bármi, amit eddig látott. Varázslatos álomgömb, kézben tartható, nemesfémbe fagyott tündérvilág.

– Hát ezért… – Kán visszapattintotta a szelence fedelét, aztán az övén fityegő tarsolyba süllyesztette.

– Hát ezért….

Valahonnan, odakint, nem is olyan messze, felvonított egy teremtmény; panaszos üvöltése megfagyasztotta a vért Kán ereiben. Igen, ideje indulni innen. Amiért Dana jött, immár nála volt.

Egy búcsúpillantás: magával kell vinnie Dana földöntúli mosolyát, ez a mosoly kell, hogy elkísérje egész életén át, ez a mosoly kell, hogy felderengjen előtte, valahányszor a fájdalom marcangolja a lelkét. És igen, erről a mosolyról mindig eszébe jut Dana figyelmeztetése: semmi sem tart örökké!

Kán bólintott. Dana sok mindent megtanított neki: hogyan kell hangtalanul siklania a sötétben, hogyan kell mélyen, a víz felszíne alatt úsznia hosszú perceken át, hogyan kell elmetszenie az ellenség torkát, hogyan kell átszakítania bordatörő pöröllyel küzdőfele csontjait…

…hogyan…

hogyan kell szeretnie.

Ilyen egyszerű volna?

Majd mindent, amit tanított neki, használni fog az életben. Kivéve ezt az egyet. Szeretni nem fog senki mást.

Kán döngő léptekkel elhagyta a szobát, többé nem nézett hátra, s amikor kiért a süvítő szelek uralta éjszakába, rámordult a félarcúra.

– Kotródj hátrébb, ha élni akarsz!

Egyetlen csapás. Egyetlen, pokoli erejű csapás kellett csak: a korhadt gerenda recsegve roppant meg, a tető felől törmelék és pernye hullt alá, tégla- és habarcsdarabok záporoztak, hogy aztán a következő pillanatban az egész viskó összeroskadjon, s maga alá temesse a bezárt holtakat.

Kán néhány percig szótlanul bámulta a törmeléket és a porfelhőt, mi csak lassan oszlott el a beteges párában és a dögszagú kipárolgásfelhőkben.

– És most… – fordult a félarcúhoz. – Vezess ahhoz az emberhez, aki megparancsolta, hogy falazzátok be őket!

A teremtmény megremegett, de nyomban aztán ördögi vigyor jelent meg hamuszín szája szegletében.

– Indulhatunk, uram! Máris indulhatunk!