ORBÁN JÁNOS DÉNES

A Swedenborg kávéház

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © 2015 Orbán János Dénes

ISBN 978-963-293-506-5

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az ember ugyanis akaratára nézve születik minden gonoszban, ennélfogva senkinek jót nem akar, csupán önmagának.

EMMANUEL SWEDENBORG

Bocsásson meg: randevúm lesz a Léttel.

ANDRÉ

TARTALOM

ELSŐ ÉS MÁSODIK ÓRA

Hajdani macskák

(Nekidől a Tudás Fájának, és rágyújt egy Lucky Strike-ra)

(Egy szekrény mögül, a kék semmiből)

(Másra most nincs szavam)

(Most képzeljék el Dantét cigaretta nélkül)

(Válla mögül apró, pajkos Ámorok)

(Hűvös testüket puszta kézzel)

(Hihetetlenül hülye kis picsa)

(Mindkettőtöket nagyon szercsizlek)

(Levetettem a bugyim, és ledobtam a földre)

(Csak a vízágyúk tudták elsöpörni)

(Ott vacogna sírva a vackán)

(Csak ő érkezett meg)

(Minden érved pápista gágogás)

(A kasztrendszer csúcsán maga a Vátesz)

(Elfordulok e versben)

(A pokol egy négyszobás panellakás)

(Kitesszük őt, bár ím, hatványkodik)

(Ocsmányul bűzlő szájamra)

(Ebdeg, Gesa, Zsafól)

(Akkor sehogy se szólíts)

(Tigrisem, kit egyszer megöleltem)

(Ide a hernyóval)

(Rejszolás közben sem kapnál meg)

(Meg akart vívni a kékkel)

(Lebeg az ékezet felett)

(Csak ő van a tükörben)

HARMADIK ÓRA

A szép halállal megteáztam

(Bölcs döntés, úgyhogy nem fog sikerülni)

(Valahogy így kell élni)

(Nem vész el a zénóni részletekben)

(A bort kevertem szódával és a hittel)

(Tényleg ölték, és tényleg sivalkodott)

(A Főrovar egy bálnánál is nagyobb)

(Az érdes fakéreg tépi föl)

(Boldogok, akik hisznek)

(Ne véljen keselyűnek)

(Nyolcezernek a lemészárlása után megunta)

(A mennyezeten ovális tükör)

(A piszkosszürke vászonra bármit is festeni)

(A szép halált teázni láttam)

(Nagyban játszik a vén kujon)

(Lassan átváltott narancsba)

NEGYEDIK ÓRA

Irodalmi szükségét végző vadállat

(Az érzések intenzitásában különbözik)

(Csak egy léggyel lesz kevesebb)

(Olvassatok és kúrjatok)

(Nagy csöcsű, pompás krokodilus)

(Várok, míg fénye a plafonon átdöf)

(André lírája egy paradicsomi sziget)

(Kafkát mondott?)

(Ária a mennyei picsához)

(Bízd egy másik Sátánra)

(Ki állhat egy Vergilius útjába?)

(Az a néma fej)

(Úgy elöntött a pátosz)

(Csecsemőlevest tettek elém)

(Csak félig ölted meg)

ÖTÖDIK ÉS HATODIK ÓRA

Álmoskönyv

(Ezúttal sem ő)

(Gumicukorkák zúdultak rám)

(A hajhoz test nem tartozik)

(Továbbra sem fordult meg)

(Úgy hittem, hogy él)

(Üres tekintettel bámulta a mennyezetet)

(Kilép egy Arcimboldo-festményből)

A kéklő oldal

(Lefetyeli megkopott viaszbábuként)

(Nem ez volt az álmom)

(Nem pedig a közömbös feledést)

(Nem képzeltem, hogy vére van)

(És halkan benyitna)

ELSŐ ÉS MÁSODIK ÓRA

Hajdani macskák

(Nekidől a Tudás Fájának, és rágyújt egy Lucky Strike-ra)

Feltétlenül szőkének kell lennie – és nagyon, nagyon szépnek.

Festett szőkének, akinek időnként bizalmasan megsúgják: talán a barna haj mégis bujábbá tenné. Mire ő csöndesen elmosolyodik és megmarad szőkének, mert nem kíván még ennél is szebb lenni.

Feltétlenül okosnak kell lennie, olyannyira okosnak, hogy kétségeid támadjanak: most üzekedj, vagy inkább beszélgess vele.

Feltétlenül Ágnes legyen a neve, hogy hordozza e név misztikus tisztaságát. Egy Ágnes akkor is makulátlan marad, ha paráználkodik.

Feltétlenül férjes asszonynak kell lennie, hadd legyen nagyobb tétje kísértésnek és paráznaságnak. Csak egy bűnös asszony méltó arra, hogy egy férfi időnként meghaljon érte.

A férjnek álomlovagként kell megjelennie. Érzelgős filmek hőse. Okos, udvarias és elegáns. Gazdag. Kimért, józan és megfontolt, fölöttébb tapintatos. Ám szenvedélynek se legyen híján, ne legyen könnyedén eltiporható ellenfél. Olyan ifjú, akire szerelmet és családot, egy életet lehet alapozni. Olyan férfi, amilyenről a legtöbb nő álmodik, de aligha létezik.

Két év forró szerelem után álomesküvő, majd szenvedélyes nászút, a kliséknek megfelelően, egy trópusi szigeten.

Villa, úszómedence, elegáns autók. Biztos jövő, mely fürtös angyalgyermekeket, világ körüli utakat és nosztalgikus öregkort ígér.

Akárcsak egy rózsaszín regény epilógusában.

A rózsaszín regény epilógusát azonban a kék regény prológusa keresztezi. A kékből előlép a Sátán, nekidől a Tudás Fájának, és rágyújt egy Lucky Strike-ra.

Az idő két és fél századévet görbül, és Emmanuel fölkapja a fejét egy vacsorán, Göteborgban: Stockholm lángokban áll! Ágnes rápillant a kölyökképű alakra, és megtorpan, mintha most látná először a téli tengert. A tűzoltókocsik kétségbeesetten szirénáznak; égő ruhájú emberek ugranak ki az ablakokon, és vijjogva röpülnek tova, a Balti-tenger felé. Ágnes lassan lép oda Jausshoz; kipirult arcába apró jégszilánkok csapódnak, és hirtelen egy északi sziget jut eszébe, ahol sosem járt. Stockholm olyan, akár egy felperzselt hangyaboly, amelyre petróleumot öntöttek és meggyújtották. Romok mindenütt, és összezsugorodott holttestek. Mígnem fújni kezd a szél és egyenletesen szétteríti a kormot, melyet nemsokára eltüntet a havazás. Mikor kilépnek a körútra, Ágnesnek nem tűnik föl a szokatlan csönd az utcán, sem az őrült hangzavar az ördögi kávézóban, ahol teremtett lélek sincs egy Arcimboldo-festményből kilépő, szárnyas pincéren kívül.

Ágnes mit sem vesz észre, holott a bűn már elkövettetett, csak még nem szolgálták föl a bűnhődést, csupán a kávét és a konyakot.

(Egy szekrény mögül, a kék semmiből)

Mielőtt Ágnes kilépett az ajtón és belépett az életembe, néhány nappal, vagy egy héttel, kettővel, akár egy hónappal is előtte, meglátogatott valaki vagy valami. Nem hívtam, nem idéztem, nem vártam rá. Mégis előbukkant valahonnan, a sarokból, egy szekrény mögül, a kék semmiből.

– Well, sir! – mormogtam, mintha mi sem történt volna, és kiléptem Jules Verne regényéből, a Kétévi vakációból.

Doniphan, a regény délceg hérosza utánam lőtt, de nem talált el, pedig köztudottan kitűnő céllövő. Nem törődtem a fülem mellett elfütyülő golyóval, cigaretta után kaparásztam, de hamar rájöttem, hogy az utolsó csikket a Chairman-szigeten nyomtam el, egy keskeny levelű bokor tövében.

Meghiszem, hogy később, midőn az éles szemű Service rábukkant a már félig elázott csikkre, és kissé odébb az összegyűrt Lucky Strike-os dobozra, igencsak meglepődhetett.

Elindultam hát az éjszakába, cigarettáért. Éreztem, hogy követ, bár lépteit nem hallhattam. Nem volt könnyű utam. A bokrok mögül bennszülöttek figyelték minden lépésem. Határozottan féltem. Megszaporáztam lépteimet, és csak a hídon lassítottam egy picit, hogy megnézzem, miként csáklyáznak meg a kalózok egy holland kereskedőhajót. Mikor megérkezett Nemo kapitány, hogy megmentse a bajba jutottakat, továbbindultam, és addig ballagtam, míg az északi szélesség és a keleti hosszúság egy adott metszési pontján nyitott üzletet találtam. Midőn kiléptem a boltból és kapkodva rágyújtottam, ismét magabiztosnak és legyőzhetetlennek éreztem magam. De nem tartott sokáig, mert újfent ráeszméltem: látogatóm nem tágít mellőlem.

Otthon egy fotelban kerestem menedéket; manónyira húztam össze magam. A szobában vihar támadt, röpültek felém a tárgyak, de nem értek el hozzám, eső esett, hó hullt, de nem áztam meg. Mégis éreztem az ütéseket, a ragadós nedvességet, a metsző hideget és tudtam, nincs senki, aki megvédene, nincs senki, aki ernyőt tartana fölém, aki rám terítene egy takarót, aki – Istenem – megsimogatná az arcom, és egy bögre gőzölgő teával kínálna.

Hamarosan elült a vihar, a tárgyak visszaröpültek helyükre, elolvadt a hó, fölszáradtak a tócsák, és a hajnali nap sugarai is belopakodtak az ablakon. Fölálltam, tettem néhány tétova lépést a szobában. De ő továbbra is ott volt, a helyreállt nyugalomban, és tudtam, hogy akkor sem távozik, ha kitárul az ablak, és paradicsommadarak, rózsaszín pillangók, virágszirmok libbennek is be rajta. Ha elindulok, nyakamba veszem a várost, hozzám szegődik, mögöttem settenkedik, vagy megbújik a kabátom zsebében. Ha elalszom, végighurcol az álom sötét színterein, és leginkább azt mutatja meg, ami legszörnyűbb egy álomban: az arcokat.

S mert ő itt van – bár nem hívtam, nem idéztem, nem vártam rá, csak előlépett valahonnan, a sarokból, egy szekrény mögül, a kék semmiből –, valami elkezdődött, amire vágytam, bár nem szabadott volna.

Kinyitottam az ablakot. Bár legszívesebben egy székkel zúztam volna be.

Egy hegyet fogok látni, gondoltam, egy lila hegyet, havas csúcsán vakítóan törik meg a napfény, alatta zöld rét terül el, vörös virágokkal, piros bogyókkal. Az ablakon át kilépek a rétre. Ez a szabadság, gondolom, mindaddig, amíg észre nem veszem: szél nem fú, a lég mozdulatlan, madarak nem röpködnek, legyek, méhek, darazsak nem döngicsélnek, hangyák, bogarak sem serénykednek a fű között, hörcsög, vakond nem túr a föld alatt. Amíg nem észlelem: a vörös virágoknak nincsen illata. Amíg belém nem villan: ez csak egy festmény, egy hiányvers mögött.