BOLDIZSÁR ILDIKÓ

MESÉK
az élet csodáiról

TAKÁCS MARI
illusztrációival

MAGVETŐ
BUDAPEST

A kötet első kiadása

Reader Digest, Budapest, 2005

A kiadás időpontjáig nem sikerült valamennyi
jogtulajdonost fellelnünk, ezért a fordítói jogdíjat
elkülönített számlán kezeljük a jogosultak jelentkezéséig.

Második kiadás

© Boldizsár Ildikó, 2015

© Takács Mari, 2015

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ES KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

Készítette Békyné Kiss Adrien

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-3354-8

Mesék a világ
keletkezéséről

A Föld teremtésének mondája

Hol volt, hol nem volt, régen volt. A Tetejetlen Fa legtetején volt egy pázsitos domb. A domb tetején állott Arany Atyácska palotája. Ragyogott a pázsit, mint a közeli aranyerdő. Atyácska kint ült a palota hétpántos kapujában, napfényes asztalánál.

Hatalmas jobb keze támlás széke karján nyugodott. Hét hajfonata akár egy tengerifüzér folyt alá; lépesmézfényű arca nevetett, s nevetett nagy tavirózsaszeme.

Jókedvű volt, mint soha máskor. Késő délután fejezte be napi sétáját. Séta közben talált mézet száz tele kaptárral, volt vad bőven a leshelyeken, s a varsák mind teli voltak kövér potykákkal meg piros szárnyú keszegekkel.

Ekkor jókedvében hatalmasat kurjantott, valósággal zengett bele a palota.

– Hé, lurkók, hozzátok csak elő a vaskötelet meg az ezüstbölcsőt! Ma jókedvem van, s a bölcsőt a tengernek lebocsátom.

Erre mi, királyfiak s királylányok mind köré sereglettünk. Szerettünk volna mindnyájan alárepülni az ezüstbölcsőben, egy kicsit hintázni. Arany Atyácska azonban nevetve szorította hátra a tülekedő gyereksereget.

– Várjatok csak, lurkók, lássam előbb, ki érdemli meg az ezüstbölcsőt. Ide elém, gyereksereg! Ó, te kis huncut Hold Királylány, tüske megtépte szép hímzett kötényedet. Te csak állj hátra! No, busa Szélkirály, de nagyon igyekszel! Látom, vérzik a bal füled. Rókát fogtál megint, pedig megtiltottam. Ugorj csak odébb! Hát te, kis Tűzkovács Király? Kormos a kötényed, biztosan megint a kovácsoknál kujtorogtál. Ereszd csak el a bölcsőt azonnal! Napkirály, kis táltosom, te voltál a legszorgalmasabb, megfoldoztál három lyukas varsát, s megtanultad a varázsmondókákat, ez a kis Levegő Tündérke meg három gombolyag hálókötő fonalat font az aranyrokkán. Adjátok ide a vaskötelet, a bölcsőt le is eresztem veletek most rögtön.

Beültem Levegő Tündérkével az ezüstbölcsőbe, s az leereszkedett. A kék vizű Óperenciás-tenger felett függött.

Ekkor Atyácska erős torkú alszelet támasztott, hát a bölcsőt a szél jobbra taszította, aztán erős torkú felszél támadt, hát a bölcsőt a szél balra ugrasztotta, így hintáztunk hét nap, hét éjszaka. Ez volt aztán a hintajáték!

Megtetszett a hinta-palinta s a lenti világ. Hetedik este felkiáltottunk Atyácskának:

– Hadd maradjunk lenn! Bocsáss alá egy tutajt a tengerre, hogy legyen hol megállnunk.

Atyácska menten lebocsátott egy tutajt. Alszelet támasztott, s a tutajt jobbra repítette, felszelet támasztott, s a tutajt balra terelgette.

Hét újabb nap s hét éjszaka telt el, hetedik nap reggel, ahogy Levegő Tündérke felébredt, így szólt hozzám:

– Azt álmodtam, hogy Atyácskánk egy kisfiút küld nekünk, hogy ne legyünk annyira egyedül.

Hát hetedik nap reggel Levegő Tündérke elém tartott egy hüvelykpici embert, el is neveztük Hüvelykpicinynek. Lett aztán öröm, boldogság, kacagás, vigalom!

Eltelt újabb hét nap, hét éjszaka, hát Hüvelykpiciny futna, szaladna, partra iramodna, hogy aranypontyot, piros szárnyú keszeget fogjon. De hiába fut-szalad, nincs hálója, amivel a halat megfoghatná. Menne az erdőbe, hogy nyulat, rókát fogjon, de hát nincs sehol erdő, de még egy bokrocska sincs a közelben. Ekkor így szólott hozzám:

– Jó Napkirály, ha alszél fúj, tutajunk jobbra szalad, ha felszél fúj, balra kanyarodunk. Életünk végéig így futkosunk jobbra-balra? Mit kéne tennünk, hogy ennek a bolond szaladgálásnak véget vessünk?

Így válaszoltam:

– Látod, mi már lassan megöregszünk, de tanácsot adni mégsem tudunk. Hogy mit kéne tenni, kis emberfia, azt biz’ mi nem tudjuk megmondani, hanem eredj fel Arany Atyácskához, majd ő szóval kiokosít téged.

Hüvelykpiciny ekkor kapta magát, és nyomban felmászott a tutaj végében álló ezüsthágcsón, nagy bátran Atyácska asztala elé lépett, s háromszor illemtudóan meghajolt.

Arany Atyácska ekkor hajfonattal ékesített homlokát felé fordította, fehér gyöngysorral ékesített száját felnyitotta, s így szólt:

– Alsó Föld emberkéje, gyenge kezű kisfiam, talán csak nem étel, ital szűkében vagytok odalenn? Miért szaladtál fel ilyen lóhalálában?

Hüvelypiciny újra meghajolt, s így szólt:

Nem éhezünk mi odalenn, s nem is szomjúhozunk. Tanácsért jöttem hozzád, Atyácska. Lásd, rozoga tutaj az, amin élni kényszerülünk, ha alszél fúj, jobbra repül, ha felszél fúj, balra lökődik. Szeretnénk valahogy megtámasztani, de nem tudjuk a módját.

– Arany Atyácska lehajtotta szép fejét, s míg mellette főtt a hal a bográcsban, elgondolkodott. Aztán így szólt:

– Kicsi fiam, egy búvárkacsa bőrét adom oda neked, azt ha magadra húzod, s a kék tenger vizébe alámerülsz, pázsitos szép földemet a tenger fenekéről felbuktathatod.

Hüvelykpiciny a kacsabőrrel nyomban leereszkedett a tutajra. Ott lenn belebújt, s alábukott az elérhetetlen fenekű tenger vizébe. Úszott hét nap, hét éjjel, de földre csak nem akadt. De már nem bírta tovább a víz alatt, s feljött lélegzetet venni.

Másodszorra már tovább bírta lenn, de még akkor sem akadt föld nyomára. Végre, amikor harmadszor is lebukott, s a legtovább volt a víz alatt, íme megtalálta a földet. Jó csomót felmarkolt, s felgörgette. A víz színén a földdarabka dagadni kezdett, s íme, nagy föld lett belőle. Hüvelykpiciny másodszor is felgörgetett egy marékravalót. Addig kerekítette, addig formálta, amíg zúgó erdő nem lett belőle. Harmadjára is felgördített egy marékkal, abból meg rét támadt egy kerek tó kék partján. Hüvelykpiciny ekkor gyönyörködve tekintett a szép földdarabra, melyet a tenger fenekéről buktatott föl. Szép pázsitos föld volt, nagy rengeteg erdő vetett rá szép árnyékot. Egyetlenegy hibája volt csak. Úgy forgott, pörgött, akár az ördögmotolla. Nem állt az meg egy helyben még egy pillanatra sem.

Hüvelykpiciny nyomban szaladt az ezüsthágcsóhoz, és meg sem állt Atyácska palotájáig. Ahogy odaért, menten elfújta panaszát:

– Arany Atyácska, én a földedet felhoztam a tenger mélyéből, de nem ért egy fabatkát sem, csak kering, csak forog. Meg kéne valahogy állítani a bolond forgását.

Atyácska lehajtotta a fejét, s kisvártatva így szólt:

– Nesze, kicsi fiam, ott van az a négy cethal, fogd, neked adom ezüstgombos övemet is – azzal már csatolta is le a derekáról. – Eredj vissza az Alsó Földre, állítsd a forgó földet a cethalak hátára, s kerítsd körül az övemmel. Meglátod, hogy attól fogva egy helyben áll majd.

A kis emberke szélsebesen lemászott az ezüsthágcsón, a négy cethalat a föld alá állította, hát az legott abbahagyta a pörgést, forgolódást. Az ezüstövvel körülkerítette, hát nyomban égig érő magas hegy támadt körös-körül, ameddig csak az öv elért.

Hüvelykpiciny megcsodálta a szép magas hegyet. De hamarosan megint elszomorodott, újra szaladt az ezüsthágcsóhoz, s meg sem állt Atyácska asztaláig. Leborult előtte, háromszor meghajolt, s így szólt:

– Atyácskám, veszteg áll már a föld, szép hegy is támadott, de mégsem ér az egész egy fabatkát sem! Mit ér a szép föld, ha nem laknak rajta?

Arany Atyácska erre így válaszolt:

– Hamarosan éles, csípős szelet támasztok, s ha a földre csillagos, vastag szemű hold hull, gyúrj abból emberi alakot. De előbb sárral összekeverd, s lábat, kezet is formálj neki, ahogy illik. Így alkosd meg népemet. Aztán gyúrj lábas állatokat, formálj szárnyas madarakat, dagassz körmös jószágokat. Így alkosd meg állataimat, madaraimat.

Mire Hüvelykpiciny lejutott, vastag hótakaró fedte a földet, s ahogy Atyácska meghagyta, rendre megcselekedett mindent. Hát csodák csodája, a hóbábuk megelevenedtek. Belőlük támadt Arany Atyácska népe. A kétlábú emberek járni kezdtek a földön. A négylábúak az erdőbe iramodtak, a szárnyasok felrepültek, s a körmös állatok egy szálig a bokrok alá bújtak. Hüvelykpiciny gyönyörködve pillantott Arany Atyácska világára, de hamarosan elszomorodott. Legott szaladt az ezüsthágcsóhoz, s meg sem állt Atyácska napfényes asztaláig.

– Arany Atyácska, benépesült lenn a föld, tán sokan is vagyunk, mégsem ér az egész egy fabatkát sem. Mit együnk, ha éhesek vagyunk, mit húzzunk magunkra, ha fázni fogunk? A négylábúakra s a madarakra mivel vadásszunk?

Atyácska hétfonatú szép kerek fejét lehajtotta, s míg főtt a hal a bográcsban, gondolkodott, majd szemét felvetve így szólt:

– Nesze, kicsi fiam, fogd e néhány halat, amit adok neked. A tavi halat a tóba ereszd, a patakbélit a patakba. S mindjárt vadászni is megtanítlak. Eridj majd be az erdőbe, vágj le egy jó kemény, hajló ágat. Hasítsd ketté, aztán illeszd egybe a két darabot. Fogj ki a patakból jókora kecsegét, főzd meg bográcsban, s véle ragaszd össze az ágat, így formálj íjat magadnak. Vadra vadászhatsz vele. Formálj vashegyű nyílvesszőt, s szárnyasra lőhetsz vele. Ha hajlós vesszőből kosarat fonsz, s belehelyezed a patakba, a vízi hal magától belemegy majd. Az erdei vadnak nyúzd le a bőrét, s abból bundát csinálhatsz, csizmát formálhatsz. Akkor nem fogtok fázni többet.

A kisfiú mindent úgy cselekedett, ahogy Atyácska meghagyta. Eltelt hét nap, hét éjszaka, elkészítette az íjat, szaladt az erdőre, lőtt egy kövér nyulat, a patakból kihalászott egy lapos keszeget, s az emberek, a puszta fiai olyan nagy lakomát csaptak, hogy hét nap, hét éjszaka folyt a dáridó. Ettek-ittak, jól mulattak. Még ma is élnek, ha meg nem haltak.

Szent monda a Napról és a Holdról

A Föld teremtésekor, amikor még sem Nap, sem Hold nem volt, élt két ember feleségestül. Egyiküknek volt egy lánya, másikuknak meg egy fia. Így éltek-éldegéltek, talán hosszú ideig, talán rövid ideig, elég az hozzá, hogy egyszer az egyik így szólt a másikhoz:

– Hát, komám, nehéz az életünk. Vajon az utánunk következő nemzedékek is ilyen sötétségben fognak élni? Azt mondom hát, küldjük csak el gyerekeinket, hadd legyen a te leányod a Nap, az én fiam meg a Hold. Ehhez az kell, hogy elindulásuk előtt jól felöltöztessük őket.

A másik így felelt neki:

– Bizony, ez jó lesz. Miért éljünk továbbra is sötétségben?

Erre aztán asszonyaik is beleszóltak a beszélgetésbe:

– Ha engednék is őket elküldeni, hát hogyan juttatjuk fel őket a magasba, hiszen az ég borzasztó magasan van.

De az embereik csak azt hajtogatták:

– A Teremtő oda juttathatja őket, ahová akarja.

Amíg így tanakodtak, vitatkoztak, egy ember lépett a sátorba, s azt kérdezte:

– Kedveseim, miről beszélgettek, miről tanakodtok?

Erre ezek így válaszoltak:

– Hát csak arról beszélgettünk, arról vitatkoztunk, hogy el kellene a gyerekeinket küldeni valahogy az égbe innen, hisz már mi sem bírunk ilyen sötétségben élni a földön, hát akkor hogy tudnának az utánunk következő emberek?

Erre azt mondta ez az ember:

– Ha csak ennyiről van szó, én mindkettőt megsegítem, mindkettő el fog jutni az égbe.

S azzal fogta a gyerekeket, kivitte őket a sátorból, egyszer rájuk fújt, s azok kismadarakká változva elszálltak.

Az öregek lefeküdtek. Másnap aztán olyan fényességes napra ébredtek, hogy minden apró darabját láthatták a földnek. Aztán, amikor a Nap lement, akkor meg a Hold kezdett sütni, s az is nagy fényt árasztott.

Így éltek-éldegéltek egy ideig, aztán mondogatni kezdték:

– Gyerekeink biztosan összeházasodtak, hiszen időközben a Hold férfivá serdült, s a leánygyermek Nap is asszonnyá érett.

Éltek-éldegéltek, s megint mondogatni kezdték:

– Egy sámánt kéne találnunk, tudakolná meg, hogyan élnek odafönt a gyerekeink.

Elindultak hát sámánt keresni. Végül találtak egyet, s fel is fogadták. A sámán háromszor megverte dobját, azután megállt, és ezt mondta:

– A gyerekeiteknek leánya született.

Erre az emberek örvendezni kezdtek, s azt mondogatták:

– Gyerekeink mostantól kezdve életük végéig együtt fognak élni.

A sámán is közbeszólt:

– Én pedig a ti gyerekeitek leányát akarom feleségül venni.

Az emberek erre azt mondták:

– Hát ez nagyon jó, így legalább az unokánkat is látni fogjuk.

Akkor a sámán a dobján a Hold felé indult. Oda is érkezett. Azt mondta a Holdnak:

– Én bizony a te leánykádért jöttem. Odalent anyátok meg apátok várja a gyermeket.

A Hold erre így válaszolt:

– Ha a leányunk tényleg kellett volna nekik, nem küldtek volna bennünket az égbe, ezért hát a gyermekünket nem engedjük el. De te, ha akarsz, élj életed végéig közöttünk. Az ezután következő nemzedékek pedig, ha majd lentről megpillantanak téged, hadd mondják csak: „Lám, az ember, aki a Hold és a Nap leányát indult feleségül venni, bizony, a Holdban is maradt.”

Így is lett. A sámán, aki felment az égbe a Nap és a Hold leánykájáért, ott maradt a magasban. Feleségül vette a lányt, és boldogan éltek együtt.

Az emberek nagyon várták vissza a sámánt, de amikor az sok idő elteltével sem jött vissza, megértették, hogy az égben született gyermek nem jöhet le közéjük. Azzal vigasztalták magukat, hogy örültek a fénynek és a melegnek, hiszen mennyivel jobb világosságban élni, mint örökös sötétségben tengetni az életet!

Szent monda a Föld teremtéséről

A Föld teremtésekor még csak két ember élt. Lehet, hogy hosszú ideig éltek ketten magukban, lehet, hogy csak rövid ideig, elég az hozzá, hogy egyszer így szólt az egyik a másikhoz:

– Én most vadászni megyek, te meg őrizd addig a sátrunkat.

Ettek, lefeküdtek, másnap reggel felkeltek. Ahogy az evést befejezték, egyikük el is indult vadászni. A másik, amikor egyedül maradt, így szólt magában:

– Én meg elmegyek addig az erdőbe fáért.

El is ment, a fát meg is hozta, belépett a sátorba. Estére a testvére is megjött, egy rénszarvast ejtett. Ettek, lefeküdtek, másnap reggel felkeltek. Amint az evést befejezték, így szólt egyikük:

– Most meg te menj vadászni, s addig majd én őrzöm a sátrat.

Hát akkor ez a másik el is indult. Egyre csak járta az erdőt, egyre csak keresgélt, kutatott, de sehogy sem tudott zsákmányra találni.

Ahogy így járt-kelt, egyszer csak egy lyukra bukkant a földben. Mindjárt bele is bújt, hosszú ideig botorkált a sötét alagúton, mígnem egy vassátor került hirtelen a szeme elé. Rögvest be is lépett a sátorba. De hogy körülnézett belül, kijáratot sehol sem látott. Nem értette sehogyan sem a dolgot, s az ijedségtől elájult.

Közben a testvére otthon ezt gondolta magában: „A testvérem már régen elment, biztosan eltévedt valahol. Megyek, megkeresem.” Ezzel ki is ment a sátorból. A hét szánja közül a hetedikből kivette a mamutcsontból faragott sámándobját, dobolni kezdett rajta. Akkor hirtelen egy hangot hallott a feje felett:

– A testvéred öregapátok, a Földöreg sátrában él.

Erre ez megmarkolta a sámándobját, és így szólt:

– Tyűha, hát akkor elég veszélyes helyre jutott. Holnap megkeresem.

Azzal lefeküdt, reggel pedig felkelt. Evett, aztán elindult a testvére járta ösvényen. Hét napig ment-mendegélt, a hetedik napon végre megpillantotta a lyukat a földben. Leereszkedett a lyukba. Hét napig ment-mendegélt. A hetedik napon aztán egy vassátrat pillantott meg. Így szólt magában: „Biztosan ez lesz öregapám, a Földöreg sátra.” S ezzel be is lépett a sátorba. Ott ült a Földöreg az ágy közepén, és így szólt.

– Fiacskám, gyere közelebb, ülj ide mellém!

A Földöreg egy emberfej nagyságú sárdarabot tartott a kezében. A jövevény megkérdezte:

– Mit tartasz a kezedben, öregapó?

Az öreg így válaszolt:

– Hogy mit tartok a kezemben? Ez bizony a mi Földünk. Ha ezt elengedném, a Föld szétszóródna a világban.

Akkor ettek, lefeküdtek, csak az öreg maradt ülve egész éjjel. Reggel felkeltek, megint ettek, ittak. Evés után az öreg megszólalt:

– Most láthattad, hogy én egész éjjel ébren voltam, őrködtem azon, hogy a Földnek semmi baja ne essék. De már nagyon elfáradtam. Azt szeretném, ha mostantól kezdve te lennél a Földügyelő, a testvéredet pedig megteszem Földmegtartónak.

A testvérek örömmel elfogadták az öreg ajánlatát. Az egyik testvér azóta szent hegyként arra vigyáz, hogy a Földön rendben menjenek a dolgok, a másik testvér pedig, akit az öreg Földmegtartónak választott, azon őrködik, hogy Föld soha ne szóródhasson szét a világban.

Mesék bátor
emberekről

Mesék bölcs
emberekről

Mesék
a szerelemről

MESÉK A VILÁG KELETKEZÉSÉRŐL

A Föld teremtésének mondája

(Magyar teremtéstörténet, Komjáthy István feldolgozása)

Szent monda a Napról és a Holdról

(Nyenyec mese, Simoncsics Péter fordítása)

Szent monda a Föld teremtéséről

(Nyenyec mese, Simoncsics Péter fordítása)

A világ teremtése

(Votják mese, Domokos Péter fordítása)

A hegyek meg a völgyek

(Votják mese, Domokos Péter fordítása)

A világ keletkezése

(Germán teremtéstörténet, Dömötör Tekla feldolgozása)

A világ kezdete

(Indiai mese, Borbás Mária fordítása)

A Föld teremtése

(Indonéz mese, Katona Tamás fordítása)

Legenda a világ kezdetéről

(Afrikai mese, Radnóti Miklós fordítása)

Hogyan lett a napvilág?

(Afrikai mese, Ignácz Rózsa fordítása)

A Hold

(Afrikai mese, Ignácz Rózsa fordítása)

A halak eredete

(Afrikai mese, Radnóti Miklós fordítása)

A Nap, a Hold meg a csillagok

(Afrikai mese, Radnóti Miklós fordítása)

Hogyan lett a Nap, a Hold meg a csillagok?

(Fülöp-szigeteki mese, Vércse Miklós fordítása)

Az Ég és a Föld meg a sün

(Burját mese, Mándoki László fordítása)

A medvék eredete

(Votják mese, Domokos Péter fordítása)

A kutya

(Burját mese, Mándoki László fordítása)

A repülő hal története

(Boldizsár Ildikó meséje)

MESÉK BÁTOR EMBEREKRŐL

Napleánya királykisasszony

(Magyar népmese)

A sánta legény diadala

(Breton népmese, Zsámboki Zoltán fordítása)

Mese a legkisebbik királyfiról meg a fehér farkasról

(Tatár mese, Rab Zsuzsa fordítása)

A bátor Váj

(Szibériai mese, Rab Zsuzsa fordítása)

Fata Morgana és a királyfi

(Szicíliai mese, Rónay György fordítása)

A szelek ura

(Szibériai mese, Rab Zsuzsa fordítása)

MESÉK BÖLCS EMBEREKRŐL

A titkolódzó fiú és az ő kis kardja

(Magyar népmese)

A halász és az ifrit

(Arab mese, Rónay György fordítása)

Szegény ember okos leánya

(Román népmese, Jékely Zoltán fordítása)

Nagyeszű Miszdik

(Török mese, Rab Zsuzsa fordítása)

Az arany sakktábla

(Olasz mese, Boldizsár Ildikó átdolgozása)

Az okos leány

(Szicíliai mese, Boldizsár Ildikó átdolgozása)

A találós kérdés

(Tuvai mese, Hegyi Imre fordítása)

MESÉK A SZERELEMRŐL

Világszép Nádszál kisasszony

(Magyar népmese)

A kínai császár és a görög hercegkisasszony

(Török mese, Bartócz Ilona fordítása)

Történet a kristálypalotáról és a gyémánthajóról

(Török mese, Bartócz Ilona fordítása)

A csodakő meséje

(Perzsa mese, Fazekas László fordítása)

Aase, a libás kislány

(Norvég mese, Beke Margit fordítása)

A kék tenger szépséges leánya

(Finn mese, Sebestyén Irén fordítása)

A három szegfű

(Spanyol mese, Boglár Lajos fordítása)

Ámor és Psyché

(Görög mese, Benedek Elek feldolgozása)