Michel Houellebecq

Elemi részecskék

Fordította

Tótfalusi Ágnes

A szerző által írt versbetéteket

Tótfalusi István

fordította

Michel Houellebecq

Elemi részecskék

Magvető

Budapest

A mű eredeti címe: Les particules elementaires

A nyomtatott kiadás javított kiadása

© 1999 Michel Houellebecq

Hungarian translation © Tótfalusi Ágnes, 2001, 2015

Cet ouvrage a bénéficié du soutien des Programmes d’aide à la publication (P.A.P) de l’Institut français.

Ez a mű a Francia Intézet Könyvtámogatási Programjainak (P.A.P.) keretében jelent meg.

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra

A borítót tervezte Pintér József

Műszaki vezető Pintér József

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft., 2015

Készítette Takács Gábor

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-3365-4

PROLÓGUS

Ez a könyv egy olyan ember történetét meséli el, aki Nyugat-Európában, javarészt a XX. század második felében élte le az életét. Általában egyedül volt, bár olykor, futólag más emberi lényekkel is kapcsolatba került. Boldogtalan és zavaros időkben élt. Az ország, ahol született, lassan, de visszafordíthatatlanul süllyedt a félszegény ország státusa felé, generációjának tagjait gyakran legyintette meg a nyomor szele, keserűségben és magányban töltötték a napjaikat. A szeretet, a gyöngédség és a barátság érzése szinte teljesen kihalt az emberek közötti érintkezésből, mindennapi kapcsolataikban általában közömbösen, sőt kegyetlenül viselkedtek.

Eltűnésének időpontjában Michel Djerzinski már nagy biológusnak számított, neve komolyan felmerült a Nobel-díj-jelölésnél, de igazi jelentőségére csak valamivel később derült fény.

Djerzinski korában a filozófiáról azt tartották, hogy nincs valódi tárgya, tehát minden gyakorlati fontosságot nélkülöző tudomány. Pedig egy adott társadalom gazdaságát, politikáját és erkölcseit éppen az a vízió határozza meg, amely a társadalom tagjaiban egy adott pillanatban a világról kialakul. Metafizikai mutációra – vagyis az emberek világképének radikális és globális átalakulására – nagyon ritkán kerül sor az emberiség történetében. Metafizikai mutációnak számított például a kereszténység megjelenése.

Amikor létrejön egy metafizikai mutáció, következetesen és tökéletesen kifejlődhet anélkül, hogy ellenállásba ütköznék, és bár nem ez a célja, elsöpri a gazdasági és politikai rendszereket, az esztétikai ítéleteket és a társadalmi hierarchiákat is. Nincs olyan emberi erő, amely útját állhatná térhódításának – csak egy új metafizikai erő megjelenése.

És még azt sem állíthatnánk, hogy a metafizikai mutációk csak a legyengült, már hanyatlófélben lévő társadalmakat támadják meg. Amikor a kereszténység megjelent, a Római Birodalom hatalma csúcsán állt, tökéletesen megszervezve uralkodott az egész ismert világon; technikai és katonai felsőbbrendűsége példa nélkül való volt, tehát a kereszténységnek elvileg nem volt vele szemben semmi esélye.

Az újabb metafizikai mutációt a modern tudomány színre lépése jelentette. A kereszténység, amely hajdanában legyőzte a Római Birodalmat, a középkorra már létrehozta a maga tökéletes rendszerét az ember és a világegyetem magyarázatára, alapul szolgált a népek kormányzásához, áthatotta a tudományt és a művészeteket, döntött béke és háború felől, megszervezte a javak termelését és újrafelosztását – és mindez kevés volt ahhoz, hogy megakadályozza hanyatlását.

Michel Djerzinski nem volt sem az első, sem a legfontosabb építőmunkása annak a többihez képest sokkal radikálisabb, harmadik metafizikai mutációnak, amely mindenképpen új korszakot nyit majd a világ történetében; de az életének bizonyos, nagyon sajátságos körülményei folytán ennek a mutációnak egyik legtudatosabb, legtisztánlátóbb kézművese lett.

Világunk ma már egy új uralom,

És a körülmények szövedéke borítja be testünk,

Öröm-ragyogásban

Fürdeti testünk.

Amit zenéjükön át sejdítettek meg a hajdaniak,

Azt mi gyakorlati valóvá tesszük napra nap.

Amit megközelíthetetlennek és abszolútnak látott a régi ember,

Az egyszerű és ismerős mai szemmel.

Mégsem nézzük le őket;

Tudjuk, mit köszönhetünk az álmaiknak,

Tudjuk, hogy semmi lennénk a kín és öröm szövedéke nélkül, mert ez volt nekik a történelem,

Tudjuk, hogy a mi képünket hordozták magukban, mikor a sötétbe ütköztek, áttörve félelmen s gyűlöleten,

Míg a történelmüket körmölték serényen.

Tudjuk, hogy nem lettek s nem is lehettek volna, ha nem élnek e reményben,

A létüket köszönhették álmaiknak.

Most, hogy a fényben élünk,

Most, hogy a fény szoros közelében élünk,

És e fény fürdeti testünk,

Beburkolja a testünk

Öröm-ragyogásba,

Most, hogy a folyó partjain vertünk tanyát

Kifogyhatatlan délutánokon át,

Most, hogy testünk körül tapinthatóvá lett a fény,

Most, hogy a cél itt van karnyújtásnyira,

S mögöttünk a szétszakítottság univerzuma,

A szellemi szakadék univerzuma,

Egy új törvény rendületlen és termékeny

Fénye fürdet,

És ma először e fényben

Érezzük,

Hogy véget ért az ósdi uralom.