A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Pamuk, Orhan: Kara Kitap. Can Yayınları, Isztambul, 1990

Copyright © 1994, İletişim Yayıncılık A.Ş.

All rights reserved.

© Helikon Kiadó, 2015

Hungarian translation © Tasnádi Edit, 2008, 2015

Borítóterv Tillai Tamás

Borítófotó Europress/Getty Images

ISBN 978-963-227-756-1

Felelős kiadó Szász Zsolt

A Helikon Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Takács M. József

Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán

Borítótervező Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Aylınnak

„Ibn Arabi valóságos eseményként számol be arról, hogy egy barátja, egy vándorló dervis – akit a lelkek az égbe ragadtak – egy alkalommal elérkezett a világot övező Kaf hegyhez, és ott látta, hogy a hegyet egy kígyó öleli körül. Ma már tudjuk, hogy ilyen hegy és ilyen kígyó nem létezik.”

Iszlám Enciklopédia

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Amikor Galip

először látta Rüyát

„Ne használjatok feliratot, mert

megsemmisíti az írásban rejlő titkot!”

Adli

„Ha így megsemmisül, semmisítsd meg te is

a titkot és a titokkal üzérkedő hamis prófétát!”

Bahti

Rüya az ágyat borító kék kockás paplan árnyékos völgyeinek és puha, kék halmainak dimbes-dombos, édes és langyos sötétségében aludt hason fekve. Kintről a téli reggel első hangjai hallatszottak: egy-egy autó, egy-egy régi busz, a pogácsaárussal együttműködésben kosborral ízesített forró tejet kínáló árus koppanó kannái a járdán, és az iránytaxi-megálló forgalmistájának sípja. Az ólomszürke téli fény a sötétkék függönyökön át szűrődött a szobába. Galip félálomban nézte feleségének a kék paplan alól kibukkanó fejét: Rüya álla a pehelypárnába mélyedt. Homloka hajlásában volt valami irreális, ami félelemmel teli érdeklődést keltett az emberi agyban lezajló csodák iránt. „Az emlékezet: kert” – írta egy tárcájában Celâl. „Rüya kertjei, Rüya kertjei… – gondolta akkor Galip –, ne gondolkozz rajta, mert féltékeny leszel!” De felesége homlokát nézve mégiscsak gondolkodott.

Szeretett volna az álom nyugalmába merült Rüya elzárt kertjének fűzfái, akácai, rózsalugasai és napja alatt sétálni. Szégyellni való félelemmel, hogy kikkel fog találkozni: „Hát te is itt vagy? Üdvözöllek!” Az ismert és várt kellemetlen emlékek mellett fájó kíváncsisággal fedezheti fel a nem várt férfiárnyékokat: „Bocsásson meg, barátom, hol találkozott, hol ismerkedett meg a feleségemmel?” „Három éve maguknál; egy divatlapban, amelyet Alâaddin boltjában vásárolt; az iskolában, ahová együtt jártatok; a mozi előtt, ahol kézen fogva álltatok…” De talán mégsem ilyen kegyetlenül zsúfolt Rüya memóriája; talán az emlékezet sötét kertjének egyetlen napsütötte sarkában Rüya és Galip éppen csónakkirándulásra indul. Fél esztendővel azután, hogy Rüyáék Isztambulba költöztek, egyszerre kapták el a mumpszot. Akkoriban hol Galip édesanyja, hol Rüya szép mamája, Suzan néni, hol meg mindketten egyszerre kézen fogták a két gyereket, és a macskaköves utakon autóbusszal Bebekig vagy Tarabyáig döcögve csónakázni vitték őket. Akkoriban többet beszéltek a mikrobákról, mint az orvosságokról, és hittek abban, hogy a Boszporusz tiszta levegője jót tesz a mumpszos gyerekeknek. A tenger sima, a csónak fehér, a csónakos pedig mindig barátságos volt reggelenként. Az anyák, illetve nagynénik mindig a csónak farában ültek; Rüya és Galip az emelkedő-süllyedő hátú csónakos mögé bújva, egymás mellett, a csónak orrában. Egyformán vékony, tengerbe lógó lábuk és csuklójuk alatt lassan folyt a víz; moszat, szivárványszínű olajfoltok, áttetsző kavicsok meg úszó újságlapok, amelyeket azért néztek meg, hogy nincs-e rajtuk Celâl írása…

Amikor Galip először látta Rüyát, fél évvel a mumpsz előtt, az ebédlőasztalra helyezett sámlin ült éppen, és a borbély a haját nyírta. Abban az időben hetente ötször jött el hozzájuk a Douglas-bajuszú borbély, hogy nagyapát megborotválja. Akkoriban a néger meg Alâaddin boltja előtt sorok álltak a kávéért, csempészek árulták a nejlonharisnyát, szaporodtak a városban az ’56-os Chevrolet-k, Galip iskolás lett, és figyelmesen olvasta Celâl írásait, amelyek „Selim Kaçmaz” aláírással hetente ötször jelentek meg a Milliyet című újság második oldalán. Olvasni azonban nem ekkor, hanem már két évvel korábban, apai nagyanyjától tanult meg: az ebédlőasztal sarkához ültek, majd miután a nagymama hörgő hangján elmagyarázta a nagy titkot, hogy miképpen kapcsolódnak egymáshoz a betűk – s miután a szája sarkából soha nem hiányzó Bafra cigarettából tovább eregette a füstöt, amitől unokája szeme könnybe borult –, az ábécé betűi között kékre válva megmozdult a hatalmas ló. Az óriási paripa, amely alá oda volt írva, hogy „ló”, nagyobb volt a sánta vízárus és a tolvaj ószeres csontos lovainál is. Galip akkoriban szeretett volna varázsszert önteni az ábécé erőteljes lovára, hogy megelevenedjen. Később, miután nem engedélyezték, hogy a második osztálytól kezdje az iskolát, ugyanazzal a lóval az olvasás-írás órán is találkozik majd, ekkor azonban korábbi kívánságát már butaságnak találja.

Ha nagyapa ígéretéhez híven hozott volna abból a gránátalmapiros üvegben álló titokzatos varázsszerből, Galip akkoriban az első világháborús zeppelinekkel, ágyúkkal és sáros halottakkal teli Illustration című folyóirat régi és poros számaira, Melih bácsi Párizsból és Marokkóból küldött képeslapjaira, a kölykét szoptató orangutánra, amelyet Vasıf vágott ki a Világ című újságból, és a Celâl által kivagdosott különös emberi arcokra öntötte volna legszívesebben. Csakhogy nagyapa már nem ment ki az utcára, még a borbélyhoz se tudott lemenni; otthon ült egész nap. Úgy öltözött mégis, mint amikor még eljárt otthonról: széles gallérú, régi angol zakó, éppen olyan szürke, mint a vasárnapra kinövő szakálla; puha szövésű nadrág, mandzsettagombok, és ahogy apa mondta: selyem „hivatalnokkravátli”. Anya azonban nem „kravátli”-t, hanem „kravát”-ot mondott, mert anya családja régen gazdagabb volt. Anya és apa aztán egyre gyakrabban beszéltek úgy nagyapáról, ahogy a régi, festésüket vesztő, fából épült házakról, amelyek közül szinte naponként semmisült meg valamelyik; később aztán, amikor megfelejtkeztek nagyapáról, és szavaik már egymásnak szóltak, odaintettek Galipnak:

– Eredj, menj föl játszani!

– Mehetek lifttel?

– Egyedül ne menjen a lifttel.

– Egyedül nem liftezhetsz!

– Játszhatok Vasıffal?

– Nem, haragudni fog!

Nem haragudott pedig soha. Vasıf süketnéma volt, de megértette, hogy nem gúnyolódom vele, amikor a földön csúszva-mászva „titkos átjárót” játszom, és az ágyak alatt kúszva a barlang szájához egy macska nesztelenségével érkezem a ház sötét mélyébe, mint egy katona, aki az ellenséges lövészárok alá ásott alagúton halad a legnagyobb csöndben; erről azonban a később ideköltöző Rüyán kívül nem tudott senki. Néha sokáig bámultuk Vasıffal a villamossíneket az ablakból. A betonépület betonkiugrójának egyik oldalán az ablak a világ egyik végére, a dzsámira, a másik oldalon a világ másik végére, a leánygimnáziumra nézett; köztük volt a rendőrőrs, egy hatalmas gesztenyefa, a sarok és Alâaddin forgalmas üzlete. Néztük a ki- és belépőket, mutogattuk egymásnak az autókat, s csak akkor ijedtem meg, ha Vasıf váratlanul izgalomba jött, és olyan hangokat hallatott, mintha álmában az ördöggel birkózna. Mögöttünk egymással szemben ülve hallgatta a rádiót nagymama és nagyapa; úgy pöfékeltek, mint két kémény.

– Vasıf már megint ráijesztett Galipra – mondta ilyenkor egyik lábára sántító karosszékéből nagyapa nagymamának, aki soha nem figyelt rá, majd inkább megszokásból, mint valódi érdeklődéssel folytatta:

– Na, hány autót számoltatok meg?

De a Dodge-ok, Packardok, De Sotók és az új Chevrolet-k számára vonatkozó beszámolóim már egyiküket sem érdekelték.

Reggeltől estig szólt a rádió – tetején egy sűrű bundájú, békés porcelánfigurával, amely azonban egyáltalán nem hasonlított a törökországi kutyákra. Nagymama és nagyapa a török és az európai zene, a hírek, a bank-, kölni- és lottériareklámok hallgatása közben állandóan beszéltek. Rendszerint a kezükben tartott cigarettát szidták, mintha egy soha nem múló, ezért már megszokott fogfájást emlegetnének, mindegyik a másikat okolta azért, hogy nem tud leszokni; ha az egyik fulladozva köhögni kezdett, a másik először diadalmasan és vidáman, később aggodalommal és dühösen kijelentette, hogy lám, milyen igaza van! Nemsokára jól fel is húzták magukat: „Nincs más örömöm az életben; ne avatkozz bele, az ég szerelmére!” – mondta valamelyikük, aztán hozzátette, amit az újságban olvasott: „Állítólag jót tesz az idegeknek.” Ilyenkor talán hallgattak is egy kicsit, de a csönd, amelyben a folyosón tiktakoló órát is meg lehetett hallani, nem tartott sokáig. Beszéltek akkor is, amikor az újságlapokat zörgették a kezükben, amikor ebéd után kártyáztak, meg amikor a ház lakói összesereglettek vacsorázni és rádiót hallgatni. Miután felolvasták Celâl tárcáját, nagyapa megjegyezte, hogy igazán megengedhetnék, hogy a saját nevét írhassa alá, talán akkor jobban összeszedné magát. „Felnőtt ember” – sóhajtotta erre nagymama, és olyan őszinte érdeklődéssel tette föl minden alkalommal a kérdést, mintha először kérdezné: „Azért ír ilyen rosszul, mert nem engedik aláírni a nevét, vagy azért nem engedik aláírni, mert ilyen rosszul ír?” „Így legalább kevesen veszik észre, hogy lejárat bennünket” – mondta ki rendszerint nagyapa a szentenciát, amivel magukat vigasztalni szokták. „Senki se veszi észre – válaszolta erre a nagymama, de olyan hangsúllyal, amely még Galip számára sem tűnt meggyőzőnek. – Ki gondolná, hogy rólunk esik szó az írásaiban?” Erre nagyapa, utalva az egyik tárcára (amelyet majd azokban az időkben, amikor Celâl minden héten százszámra fogja kapni a leveleket; ám egyes állítások szerint azért, mert kiapadt a képzelőereje, mások szerint mert a nők és a politika miatt nem ér rá, megint mások szerint pedig egyszerűen lustaságból kissé megváltoztatva, de már a saját jól csengő nevével újra kiad), fáradtan és alig észrevehető mesterkéltséggel, egy másodosztályú színész módján elismételte a már százszor idézett mondatot: „Az isten szerelmére, ki nem tudja, hogy a Házról szóló írásaiban a mi házunkról beszél?” – mire nagymama is elhallgatott.

Akkoriban kezdett nagyapa egy álomról beszélni, amelyet aztán később is gyakran látott. Ahogy egész nap mondták-mondták egymásnak a történeteiket, fénylő szemmel mesélgette nagyapa ezt a kék álmot: szüntelen sötétkék eső esett benne, s ettől állandóan nőtt a szakálla és a bajusza. Nagymama türelmesen végighallgatta, majd a végén megjegyezte, hogy nemsokára jön a borbély, nagyapa azonban nem szeretett a borbélyról beszélni. „Sokat beszél, és sokat kérdez” – mondogatta. A kék álomról és a borbélyról szóló párbeszéd után néha azt is hallotta Galip, hogy nagyapa elfúló lélegzettel így folytatja: „Másutt, másikat kellett volna építtetnünk. Szerencsétlen egy ház ez.”

Sokkal később, miután emeletenként eladták az egész házat, s egy másikba költöztek, régi házukban pedig, ahogy a környék hasonló házaiban is, kis konfekcióüzletek, titokban kaparást végző nőgyógyászok rendelői és biztosítók irodái nyíltak, valahányszor Galip elment Alâaddin boltja előtt, felnézett a ház csúf, sötét homlokzatára, és közben azon törte a fejét, hogy miért is vélekedett a nagyapa így. A borbély inkább megszokásból, mint valódi érdeklődéssel minden borotválás közben Melih bácsiról kérdezett, aki először Európába, majd Afrikába utazott, és csak évek múlva, végül is Izmirből tért vissza a házba. Abból, hogy nagyapja nem szerette a kérdést és a témát („Mikor tér vissza a nagyfiú Afrikából, uram?”), Galip már akkor érezte, hogy az a bizonyos szerencsétlenség a legnagyobb és legfurcsább fiú külföldre utazásával, majd új feleségével és új kislányával (Rüyával) való visszatérésével függ össze.

Melih bácsi még itthon volt, amikor a házat építeni kezdték. Celâl mesélte évek múlva Galipnak, hogy nem tudott versenyezni a neves édességárus Hacı Bekir üzletével és lokumjaival, de tudta, hogy a nagymama polcain sorakozó befőttesüvegekben lévő birs-, füge- és meggylekvárt jól el lehet adni, ezért a Sirkeci negyedben lévő édességboltot először cukrászdává, majd vendéglővé alakította. Aztán azért, hogy az innen és a Karaköy negyedbeli Fehér patikából átjövő apjával és testvéreivel találkozhasson, az akkor még alig harmincéves Melih esténként odahagyta irodáját, ahol az ügyvédkedés helyett inkább csak veszekedett, meg ceruzával hajókat és lakatlan szigeteket rajzolt a régi periratok lapjaira, átjött a Nişantaşı negyedbeli építkezéshez, levette a zakóját és nyakkendőjét, feltűrte az inge ujját, és beállt a munkába, hogy új erőt öntsön a munkaidő vége felé lankadó építőmunkásokba. Ekkoriban kezdett arról beszélni, hogy valakinek ki kellene mennie Franciaországba és Németországba megtanulni az európai édességek készítését, ezüstpapírt kellene rendelni a gesztenyecukor csomagolásához, egy színes és kerek szappanokat gyártó műhelyt nyitni a franciákkal, és olcsón felvásárolni az Amerikában és Európában járványszerűen tönkremenő gyárak gépeit, Hâle néninek pedig olcsón zongorát szerezni, meg a süket Vasıfot is meg kellene mutatni egy jó fül-, illetve agyspecialistának. Amikor két év múlva Melih bácsi Vasıffal egy román hajón Marseille-be utazott, a ház már készen állt, de még nem költöztek bele. Galip évek múlva látta a hajó (Tristana) képét a nagymama egyik rózsavízillatú dobozában, Celâl pedig nyolc évvel később olvasta Vasıf újságkivágásai között, hogy a hajó a Fekete-tenger vizein egy eltévedt aknára futott, és elsüllyedt. Vasıf egy év múlva egyedül érkezett vissza a vonattal a sirkeci pályaudvarra. Még mindig süket és néma volt „természetesen” (ha a dolog szóba került, ezt a szót mindig Hâle néni tette hozzá olyan hangsúllyal, amelynek titkát és okát Galip hosszú évek alatt sem tudta megfejteni), és egy akváriumot szorított magához. A benne lévő japán halacskák unokáinak unokái még ötven év múltán is életben voltak: hol az izgalomtól szinte elfúló lelkesedéssel, hol meg a szomorúságtól kicsorduló könnyek között szemlélte őket. Celâl és az anyja akkor még a harmadik emeleten lakott, de aztán ezt a lakást (amelyet jóval később eladtak egy örménynek) kiadták bérbe, hogy pénzt tudjanak küldeni Melih bácsinak a párizsi utcákon folytatott kereskedelmi kutatóutakhoz, és a sokáig gardróbszobának használt, de akkor egy kis lakássá átalakított tetőtérbe költöztek fel. Miután a Melih bácsi által Párizsból küldött édesség- és tortareceptektől, szappan- és kölnikészítési leírásoktól, valamint a mindezeket kedvelő és fogyasztó táncosnők képeitől duzzadó levelek meg a mentás fogpasztát, gesztenyecukrot, likőrös csokoládét, valamint játék tűzoltó- és hajóskapitány-sapkákat tartalmazó csomagok ritkulni kezdtek, Celâl anyja már azt tervezgette, hogy visszaköltöznek az apja házába. Az elhatározáshoz, hogy Celâllal együtt végképp elhagyja a házat, és visszatérjen az Aksaray negyedbeli, fából épült házba, ahol anyja és egy alapítványnál tisztviselősködő apja élt, a világháborúnak kellett kitörnie, illetve Melih bácsitól kellett Bingaziból egy furcsa minaretű dzsámit és egy repülőgépet ábrázoló levelezőlapnak érkeznie. A barna-fehér képeslap másik oldalán Melih azt írta ugyanis, hogy a hazavezető utak el vannak aknásítva. Jóval a háború után már Marokkóból küldte a fekete-fehér képeslapokat. Nagyapa és nagymama így azt is egy kézzel színezett levelezőlapról tudta meg, hogy elvett egy Marrákesben megismert és igen szép török leányt, aki egy igen előkelő, Mohamedig visszavezethető családból származik. A lap képes felén látható gyarmati stílusú szálloda annak az amerikai filmnek lett a színhelye, amelyben fegyverkereskedők és kémek szeretnek bele mind ugyanabba a bárnőbe. (Sokkal később, még annál is később, hogy a szálloda második emeleti erkélyein lengedező zászlókhoz tartozó országok is megszűntek, egyszer Galip megint ezt a képeslapot nézegette, s közben Celâl Beyoğlui vagányok című sorozatának stílusában arra gondolt, hogy a szálloda valamelyik krémszínű szobájában „vetették el Rüya magvait”.) Azt meg el sem akarták hinni, hogy a fél évvel később Izmirből érkező levelezőlapot Melih bácsi írta, mert úgy gondolták, hogy soha többé nem fog Törökországba visszatérni. A pletykák ugyanis arról szóltak, hogy új feleségével együtt áttértek a keresztény hitre, Kenyába induló misszionáriusokhoz csatlakoztak, és ott egy völgyben, ahol az oroszlánok háromszarvú szarvasokra vadásznak, alakítottak egy, a keresztet és a félholdat egyesítő egyházat. A meny izmiri rokonainak egy ismerőse meg azt a hírt hozta, hogy Melih bácsi a háború alatt Észak-Afrikában folytatott sötét ügyek (fegyverkereskedelem, egy király megvesztegetése stb.) révén milliomos lett, de nem tud nemet mondani világszép feleségének, s most Hollywoodba készülődnek, mert az asszony ott akar hírnevet szerezni, és fényképei már meg is jelennek az arab–francia folyóiratokban stb. stb. Melih bácsi viszont a ház emeletei között hetekig le-föl járó, és a gyanúsnak tartott pénzekhez hasonlóan körömmel is megvakart, agyongyötört lapon azt írta, hogy már ágynak is esett a honvágytól, és emiatt határoztak úgy, hogy visszatérnek Törökországba. „Most” jól vannak, az Izmirben füge- és dohánykereskedelemmel foglalkozó após ügyeit modern pénzügyi felfogásával ő vette kézbe. A következő, teljesen kusza írással telekapart lapot – talán az elkövetkezőkben az egész családot a részvények miatti csöndes háborúba sodró kérdések miatt – a ház minden emeletén másképp magyarázták, bár ahogy később, a levelet olvasván Galip látta, nem is olyan nagyon körülményeskedve arról írt, hogy nemsokára vissza akar térni Isztambulba, na meg arról, hogy lánya született, de még nem határozta el, milyen nevet adjon neki.

Rüya nevét először a likőröskészletet őrző tálaló tükrének szélén, a nagymama által oda kirakott képes levelezőlapok egyikén olvasta Galip. A nagyapa néha morgott a tükör körüli templom-, híd-, tenger-, torony-, hajó-, dzsámi-, piramis-, szálloda-, park- és állatképekből kialakított második keret miatt. Ezek között tűntek fel Rüya Izmirben készült csecsemő- és kisgyerekkori fényképei. Akkoriban Galipot a vele egykorúnak mondott unokatestvére (akkor divatba jött szóhasználattal: kuzinja), Rüya személyénél sokkal jobban érdekelte az az álmos, ijesztő és álmodozásra hívó szúnyogháló-baldachin, amely alatt feküdt, meg az előkelő Suzan néni, aki szomorúan nézett a fényképezőgép lencséjébe, miközben kezével rést nyitott a fekete-fehér barlangon, hogy a kislányát megmutassa. Csak később értette meg, hogy miközben Rüya fényképei körbe-körbejártak a házban, a férfiak mellett a nőket is ez a szépség fogta úgy meg, hogy hirtelen mind elhallgattak. Akkoriban különben arról esett a legtöbb szó, hogy mikor költöznek Melih bácsiék Isztambulba, és melyik emeleten fognak lakni. Mert miután Celâl anyja hozzáment egy ügyvédhez, majd hamarosan meghalt valami betegségben, amelyet minden orvos másként nevezett, Celâl nem tudott megmaradni az aksaraybeli pókhálós házban, apai nagyanyja erősködésére visszatért a házba, és a tetőtéri lakásban rendezkedett be. Abba az újságba, amelyben később álnéven a tárcái fognak megjelenni, a Beyoğlu negyed mellékutcáinak bárjaiban, mulatóiban és nyilvánosházaiban végrehajtott titokzatos és szinte művészi gyilkosságokról írt színes beszámolókat; futballmeccsekre járt, és bundaügyek után szaglászott, keresztrejtvényeket készített, amelyekben mindig több volt a fekete, mint a fehér kocka; ha arra volt szükség, a kábítószeres bor mámorából kijózanodni képtelen főnöke helyett megírta a birkózóbajnokról szóló regény esedékes folytatását; időnkét ő írta a „Kézírása alapján meghatározzuk jellemét”, „Megmagyarázzuk álmait”, „Az Ön arca az Ön személyisége”, „Mai horoszkópja” (rokonai, ismerősei és egyes állítások szerint kedvesei számára ebben a rovatban kezdett privát üzeneteket küldeni) és az „Akár hiszi, akár nem” rovatokat; a szabad idejében az ingyenjeggyel látogatott mozikban látott új amerikai filmekről kritikákat jelentetett meg, és mindezzel azt a véleményt alakította ki magáról, hogy ha továbbra is ilyen szorgalmasan dolgozik (miközben egyedül él a tetőtérben), újságírói keresete alapján akár meg is nősülhetne. Aztán amikor egy reggel a villamossín melletti régi kockaköveket teljesen értelmetlenül aszfalttal borították be, Galip arra gondolt, hogy az, amit a nagyapja szerencsétlenségnek nevez, a házukban uralkodó különös zsúfoltsággal, a helyhiánnyal vagy valami, ehhez nagyon hasonló, megfoghatatlan és ijesztő dologgal függ össze. Így amikor Melih bácsi – mintha mutatni akarná, hogy megharagudott, mert a lapjait nem vették komolyan – egy este szép feleségével, szép kislányával, bőröndjeikkel és ládáikkal megjelent a házban, természetesen a tetőtéri lakásba költözött be.

Azon a tavaszi reggelen, amikor elkésett az iskolából, Galip azt álmodta, hogy elkésik az iskolából. Egy kék hajú lánnyal, akinek kilétére nem tudott rájönni, egy városi autóbuszon egyre messzebb kerültek az iskolától, ahol az ábécéskönyv utolsó oldalait olvasták volna. Fölébredvén látta, hogy nemcsak ő késett el az iskolából, de az apja is a munkahelyéről. Apa és anya a reggel egy óra hosszat besütő nap fényében a kék-fehér sakktáblára emlékeztető abrosszal terített reggelizőasztalnál ültek, és úgy beszélgettek az előző este a tetőtérben elhelyezkedőkről, ahogy a ház közlekedőjében elcsípett egérről vagy a cseléd Esma dzsinnjeiről és kísérteteiről szoktak. Galip nem akart azon gondolkodni, hogy miért ébredt későn, és miért szégyellne késve bemenni, de éppannyira nem érdekelte az sem, hogy kik laknak a tetőtérben. Felment a nagymama és nagyapa emeletére, ahol mindig minden ismétlődött, kivéve hogy a borbély, miközben a nem túlságosan boldognak látszó nagyapát borotválta, ezúttal a fenti jövevények iránt érdeklődött. A tálaló tükre mellé tűzött képeslapok összevissza voltak keverve, itt-ott idegen tárgyakat látott, s egy ismeretlen szag – ennek később a bolondja lesz – terjengett. Nyomasztó érzés szállta meg, félelem és vágy: hol lehetnek azok a félig színezett országok, amelyeket a levelezőlapokon, hol a szép nagynéni, akit a fényképeken látott? Felnőtt férfi szeretett volna lenni! Nagyanyja örült, amikor azt mondta, hogy le akarja vágatni a haját, de a borbélyban, ahogy a fecsegőkben általában, nem volt semmi megértés: nem a nagyapja karosszékébe, hanem az asztal tetejére helyezett sámlira ültette Galipot. Ráadásul a nagyapa nyakáról leoldott terítő túl nagy volt neki. Olyan szorosra kötötték a nyakába, hogy majd megfulladt tőle, és a térdéig ért, mintha valami szoknya lett volna rajta.

Sokkal később, még ezt az első találkozást Galip számítása szerint tizenkilenc év, tizenkilenc hónap és tizenkilenc nap múlva követő esküvőjüknél is sokkal később, olykor, ha reggel a mellette alvó feleségének a párnába mélyedő fejét nézte, Rüya kék paplana ugyanazt a nyugtalanságot keltette benne, mint annak idején a nagyapa után az ő nyakába kanyarított borbélykendő színe, de erről soha nem szólt a feleségének; talán mert tudta, hogy ilyen homályos ok miatt úgyse fogja a paplanhuzatokat lecserélni.

Galip úgy gondolta, hogy az újság már ott lehet az ajtó előtt, ezért a már megszokott pihekönnyű, óvatos mozdulatokkal kibújt az ágyból, a lábai azonban nem a bejárat, hanem a mosdó, majd a konyha felé vitték. A teafőző nem volt a konyhában. A felső részét a nappaliban találta meg. A réz hamutartó dugig volt csikkel, ami azt mutatta, hogy Rüya egy új krimit olvasva vagy nem is olvasva reggelig ott ült. A teafőző alsó részét a mosdóban találta: amikor az alacsony víznyomás miatt az „autogejzírnek” nevezett szörnyű szerkezetből nem tudtak meleg vizet nyerni, minthogy még mindig nem vettek másik edényt, a teafőző vízforraló részében melegítettek mosdóvizet, szeretkezés előtt éppen olyan türelmetlenül, ahogy nagymama és nagyapa, apa és anya is tették azelőtt.

Ám az egyik „Hagyd már azt a büdös cigarettát!” kezdetű veszekedésük során a hálátlansággal vádolt nagymama azt vágta oda nagyapának, hogy soha, egyetlen reggel sem fog korábban kikelni az ágyból, mint ő. Vasıf csak nézett, Galip hallgatott, és azon törte a fejét, hogy mit akart ezzel a nagymama mondani. Utóbb Celâl írt is a dologról, bár nem a nagymama kijelentésének céljáról: „Nemcsak arról van szó, hogy nem kell korábban kelni, mint a nap – írta –, nemcsak arról, hogy nem kell még sötétben kibújni az ágyból. Falusi szokás az, hogy az asszonyok előbb kelnek a férfiaknál.” Miután végigolvasták a tárcát, amely alig változtatva mutatta be az olvasóknak a nagymama és nagyapa reggeli kelési szokásait (hamu a paplanon, kivett fogsor egy pohárban a fogkefével, a halálozási hírekre vetett gyors pillantás), a nagymama szólalt meg: „Szóval mi falusiak vagyunk!”; „Reggelenként lencselevest kellene vele etetnünk, hogy megértse, mit jelent falusinak lenni!” – morogta nagyapa.

Galip elmosta a csészéket, tiszta kést, villát és tányért keresett, a fokhagymáshús-szagú jégszekrényből műanyag ételre emlékeztető fehér sajtot meg olajbogyót vett el elő, és a teafőzőben melegített vízzel megborotválkozott. Megfordult ugyan a fejében, hogy jó lenne fölébreszteni Rüyát, de aztán mégse csapott lármát mindeme tevékenységgel. Gyorsan teát főzött, és a szikkadt kenyérhez kakukkfűvel meghintett olajbogyót evett. Közben a tányérjához támasztott nyomdafestékszagú újság álmos szavait olvasta, de az esze másutt járt: este elmehetnének Celâlhoz vagy a Palota moziba. Celâl tárcájára egy pillantást vetett csak, mert úgy határozott, hogy majd a mozi után fogja elolvasni, szeme azonban ott ragadt: mégiscsak elolvasott egy mondatot, aztán letette az újságot az asztalra, felállt, felvette a kabátját, de indulás előtt még visszament a szobába. Két kezét a kabát dohánytól, aprópénztől és használt jegyektől duzzadó zsebeibe süllyesztve hosszan, figyelmesen és tisztelettel nézte a feleségét. Aztán megfordult, és óvatosan behúzta maga mögött az ajtót.

A frissen feltörölt lépcsőházban nedves por- és piszokszag terjengett. Kint a nişantaşıi kémények szén- és olajfüstjével kevert hideg és sáros világ fogadta. Szájából párafelhőket eregetve, a földön összegyűlt szemetet kerülgetve jutott el az iránytaxi-állomáson kígyózó sorig.

A szemközti járdán egy öregember a kabátot helyettesítő, felhajtott gallérú zakóban az árus sajtos és húsos pogácsái között válogatott. Galip hirtelen elhatározással kiugrott a sorból, futva befordult a sarkon, az egyik kapualjba telepedett újságos kezébe nyomta a pénzt, elvett egy Milliyetet, összehajtotta és a hóna alá csapta. Magától Celâltól hallotta egyszer, ahogy egy idősödő hölgyet utánozott: „Ó, Celâl úr, annyira szeretjük Muharremmel a tárcáit, hogy türelmetlenségünkben sokszor rögtön két példányban vesszük meg a Milliyetet!” Utána Galip, Rüya és Celâl mindhárman együtt nevettek. Jóval később, miután rendesen megázott a szürke esőben, felnyomakodott az iránytaxira. Látta, hogy az ázott szövet- és cigarettaszagban nem indul meg a társalgás, ezért, mint az igazi újságmániások, óvatosan és élvezettel úgy hajtogatta az újságot, hogy csak a második oldal tárcája legyen olvasható, kipillantott az ablakon, és szórakozottan olvasni kezdte Celâl aznapi írását.

MÁSODIK FEJEZET

A Boszporusz vizének

visszahúzódása idején

„Semmi sem lehet meglepőbb az életnél. Kivéve az írást.”

Ibn Zerhani

Észrevették, hogy a Boszporusz vize eltűnőben van? Nem hinném. Ki olvas, ki vesz tudomást a világban történtekről napjainkban, amikor a vakációzó gyerekek lelkesedésével öldössük egymást? Még tárcaíróink sorait is csak a kikötői lökdösődésben, az embereket egymás nyakába borogató autóbuszokon, a betűket összevissza ugráltató iránytaxiüléseken olvassuk. Jómagam egy francia geológiai folyóiratban olvastam a hírt.

E szerint a Fekete-tenger melegszik, a Földközi-tenger pedig hűl. Ennek következtében a táguló kontinentális talapzat mélyén lévő hatalmas barlangokba áramlik a víz, s ugyanezen tektonikus mozgások következtében a Gibraltári-szoros, a Dardanellák és a Boszporusz medre magasabbra kerül. Az egyik halász, akivel nemrégiben beszélgettem, azt állította, hogy ahol régen egy minaretnyi mélységbe kellett ledobnia a vasmacskát, most megfeneklik a bárkája, majd ezt kérdezte: „Foglalkozik a miniszterelnök egyáltalán ezzel a kérdéssel?”

Nem tudom. Csak azt tudom, hogy mit eredményezhet a közeli jövőben ez a tendencia, amelynek egyre gyorsuló előrehaladására számítanak. Nem kétséges, hogy az a paradicsomi hely, melyet egykor Boszporusznak neveztünk, rövid időn belül szurokfekete mocsárrá változik, benne fehérlő fogaikat mutogató kísértetekként ragyognak majd a fekete sár borította fregatt-tetemek. Nem nehéz elképzelni, hogy egy meleg nyárutón ez a mocsár, akár egy kisvárost átszelő szerény patak medre, helyenként teljesen kiszárad; azokon a lejtőkön pedig, amelyeket az ezernyi széles csőből szökőkútként előhömpölygő szennyvíz öntöz, füvek és százszorszépek nyílnak. És ebben a mély és vad völgyben, amelyből egy domb tetején valódi és félelmetes toronyként emelkedik ki a Kız kulesi, új élet kezdődik.

A valaha Boszporusz-partnak nevezett helyen keletkezett sáros talajon büntetőcédulákkal futkosó közterület-felügyelők pillantásai közepette születendő új negyedekről beszélek: szegénynegyedekről, viskókról, ivókról és mulatóhelyekről, körhintás vidámparkokról, játékkaszinókról, dzsámikról és marxista frakciók rejtekeiről, műanyagból tákolt műhelyekről és nejlonharisnya-gyártó üzemekről… Ebben az apokaliptikus zűrzavarban a Jó Utat Rt. felborult hajótetemei, üdítősüveg-kupakok és medúzák tengere tárul majd a szem elé. A víz visszahúzódásának legutolsó napján zátonyra futott amerikai tengerjáró hajók és moszatos jón oszlopok között nyitott szájukkal történelem előtti istenekhez könyörgő, ismeretlen kelta és lükiai csontvázak bukkannak elő. Elképzelem, hogy a kagylók lepte bizánci kincsek, ezüst- és pléhvillák és -kések, ezeréves boroshordók, üdítőspalackok és hegyes orrú gályák roncsai között megjelenő új civilizáció az antik tűzhelyekhez és lámpákhoz szükséges energiát egy propellerével a mocsárba fúródott ősrégi román tankhajóból nyeri. De ebben az átkozott majdani gödörben, amelyet egész Isztambul sötétzöld szennyvízzuhatagai fognak öntözni, legfőképpen egy vadonatúj ragályos betegségre kell felkészülnünk, amely a történelem előtti idők föld alól felfakadó gázai, a száradó mocsár, delfin-, pajzshal- és kardhaltetemek és az új paradicsomot felfedező patkányseregek közül támad ránk. Tudom, és ezért figyelmeztetek: ezen a szögesdrótokkal frissen karanténba zárt dögvészes területen bekövetkező csapások mindannyiunkat érintenek majd.

Azokról az erkélyekről, amelyekről a Boszporusz selymes vizét ezüstbe vonó holdfényben gyönyörködtünk, a temetések lehetetlenné válása miatt sietve elégetett halottakból felszálló kékes füst világosságát fogjuk bámulni. Azoknál az asztaloknál, amelyek mellett a Boszporusz-parti bougainvilleák és loncok mámorító hűsének illatát beszíva ittuk a rakıt, rothadó hullák savanykás-kesernyés szaga csavarja majd az orrunk. A rakpartokon, ahol a halászbárkák sorakoztak, nem a Boszporusz áramlatainak és a tavaszi égbolt madarainak megnyugtató hangjait, hanem az ezer év házkutatásaitól való félelemből tengerbe vetett kardokat, handzsárokat, megrozsdásodott szablyákat, pisztolyokat és puskákat előrángatók halálfélelemről árulkodó kiáltozását hallani majd. A valaha volt tengerparti falvakban élő isztambuliak este fáradtan hazatérvén már nem tépik fel az autóbuszablakokat, hogy beszívják a tengerillatot; épp ellenkezőleg, hogy ne érezzék a rothadó tetemek és a sár szagát, a városi autóbuszok ablakait, amelyekből azt a lenti, lángokkal megvilágított félelmetes sötétséget láthatnák, újság- és rongydarabokkal tömik el. A parti kávézókban, ahol régen a léggömb- és a nápolyiárusokkal együtt gyülekeztünk, már nem a flottaünnepségeket, hanem a kíváncsi gyerekek által megpiszkált és velük együtt a levegőbe repülő aknák vérvörös fényét fogjuk szemlélni. A parti guberálók, akik egykor a viharos tenger által partra vetett bizánci rézpénzek és üres konzervdobozok összegyűjtéséből éltek, a hajdani árvizek által a parti falvak faházaiból elsodort és a Boszporusz mélyében felhalmozott kávédarálók, bealgásodott madarú kakukkos órák és kagylóhéjpáncélos fekete zongorák között keresik a mindennapit. És akkor egy napon éjfélkor a szögesdrótok közül ebbe az új pokolba lopózom, hogy megtaláljak egy fekete Cadillacet.

A fekete Cadillackel egy beyoğlui vagány flancolt (nem áll rá a szám, hogy gengszternek nevezzem), akinek a kalandjait harminc évvel ezelőtt, kezdő tudósító koromban figyelemmel kísértem. Tulajdonában volt egy kupleráj, s annak a bejáratánál két Isztambul-kép, amelyektől el voltam ragadtatva. Egy-egy hasonló kocsija volt még a vasútépítésből akkoriban meggazdagodott Dağdelennek, meg Marufnak, a dohánykirálynak is. Vagányunk, akinek az élettörténetét egy héten át folytatásokban ismertettük, és akit mi, újságírók legendás alakká növesztettünk, egyszer, amikor éjfélkor a rendőrök üldözőbe vették, a szeretőjével – egyes állítások szerint kábítószeres mámorban, mások szerint tudatosan, ahogy a régi betyárok lovukat a szakadékba irányították – az Áramlás-foknál a Boszporusz sötét vizébe repült a Cadillackel. A kocsit, amelyet a búvárok napokon keresztül hiába kerestek a tengeráramban, majd az újságok és az olvasók is elfelejtettek, most én fogom felfedezni.

Ott kell lennie a valaha Boszporusznak nevezett új völgy mélyén, a rákok lakhelyévé vált hétszáz éves fél pár cipőkkel és csizmákkal, tevecsontokkal és ismeretlen kedvesnek írt szerelmes levelekkel teli üvegekkel jelzett szakadék alján, a szivacs- és kagylóerdőkkel fedett, gyémántokat, fülbevalókat, üdítősüveg-kupakokat és arany karkötőket ragyogtató lejtőktől innen, de túl azon a homokos részen, ahol egy korhadt dereglye roncsai között hevenyészve kialakított heroinlaboratórium meg az illegális kolbászkészítők által levágott lovak és szamarak vére öntözte az osztrigákat.

Miközben a régen parti útnak nevezett, de ma inkább hegyi útnak tűnő aszfalton haladó autók dudálását hallgatva ereszkedem lefelé a dögszagú sötétben az autó keresésére, zsákban vízbe fojtott szultáni nyomdászok meg keresztjükbe és pásztorbotjukba kapaszkodó ortodox pópák bokában golyóbissal nehezített holttesteire bukkanok majd. Egykor az Ágyúöntőműhely-rakpartról a Dardanellákhoz katonákat szállító, Gülcemal nevű gőzös megtorpedózására készülő angol tengeralattjáró hajócsavarja halászhálóba akadván, orra a moszatos sziklákba ütközött, és a tengerfenékre süllyedt; most, amikor a kályhacsőként használt periszkópjából felszálló kékes füstöt meglátom, rájövök, hogy az oxigén vészes fogyatkozása miatt nyitva maradt szájú angol csontvázak eltakarítása után, liverpooli műhelyekben készült új otthonukat teljesen a magukénak érezve, már az én honfitársaim isszák a kínai porcelánból az esti teát a bársonyborítású ezredesi székben. Valamivel arrébb az ott a sötétben Vilmos császár egyik monitorának rozsdás horgonya lehet; még távolabbról egy televízió gyöngyházfényű képernyője kacsint rám. Amott Genovából rablott kincsek maradékait, sártól eltömődött csövű mozsárágyút, összeomlott birodalmak és eltűnt törzsek kagyló borította bálványait és egy felfordított sárgaréz csillár törött ampulláit látom. Egyre lejjebb ereszkedve, sárban és sziklák között haladván, evezőlapátok mellett ülve türelmesen a csillagokra bámuló, leláncolt gályarabok csontvázaival találkozom. Moszatágakról csüngő nyakéket pillantok meg. A szemüvegekre és esernyőkre talán nem figyelek oda, a még mindig konokul négy lábon álló, pompás lócsontvázakon páncélban, teljes fegyverzetben ülő keresztes lovagokra azonban félénk, de figyelmes pillantást vetek, s akkor veszem csak észre, hogy kagylóval borított jelvényeikkel és fegyvereikkel a keresztes csontvázak a közvetlenül mellettük álló Fekete Cadillacet őrzik.

A valami ismeretlen fényforrás révén időről időre felderengő Fekete Cadillachez – akárha mellette álló keresztes testőreitől engedélyt kérve – lassan, félve, tisztelettel fogok közelíteni. Próbálkozom az ajtókilincsekkel, de a kagylókkal és tengeri sünökkel elborított jármű nem nyílik meg nekem: beszorult, zöldes ablaküvegei sem mozdulnak. Ekkor előveszem a zsebemből a golyóstollamat, és szárával óvatosan lekapargatom az egyik ablakról a pisztáciazöld algaréteget.

Éjfélkor gyufát gyújtva fogom meglátni a félelmetes és mégis bűvöletes sötétben a keresztesek páncéljához hasonlóan még mindig ragyogó kormány, a nikkelezett műszerek, mutatók és órák fémes fényében a vagánynak és szeretőjének karkötős, vékony karjaikkal és gyűrűs ujjaikkal az első ülésen egymást ölelő csontvázát. Nemcsak az egybeforró állkapcsok, de a koponyák is halhatatlan csókban forrtak össze.

És akkor, miközben úgy indulok vissza a város felé, hogy nem gyújtok még egyszer gyufát, arra gondolok, hogy ez a legboldogabb módja a halál fogadásának a katasztrófa pillanatában, s egy messzi kedvest szólítok fájdalmasan: szívem, gyönyörűm, bús kedvesem, eljött a katasztrófák ideje, jöjj hát, bárhol vagy is, akár egy cigarettafüstös irodában, akár egy nagymosásszagú ház hagymás konyhájában, akár egy szanaszét dobált holmikkal teli világoskék hálószobában, akárhol vagy is, gyere; itt az ideje, hogy megfeledkezve a közelgő katasztrófáról, egy behúzott függönyű, félhomályos szobában minden erőnkkel öleljük egymást: együtt várjuk a halált.

HARMADIK FEJEZET

Add át üdvözletünket Rüyának!

„Nagyapám családnak hívta ezt a társaságot.”

Rilke

Annak a napnak a reggelén, amelyen a felesége el fogja hagyni, Galip hóna alatt az iránytaxiban olvasott újsággal épp a Babıâli-lejtőn álló épületben az irodájához kapaszkodott a lépcsőn felfelé, amikor eszébe jutott zöld golyóstolla. Sok éve már, amikor a két anya csónakkirándulásra hordta a mumpszos gyerekeket, az egyik alkalommal a Boszporusz mély vizébe ejtette a tollát; este pedig, miközben a levelet olvassa, amelyben Rüya közli, hogy elhagyja, meglátja majd az asztalon a zöld tollat, amellyel a levél íródott, és újra eszébe fog jutni, hogy ugyanilyent ejtett a vízbe. A huszonnégy éve vízbe esett tollat, látva, mennyire tetszik Galipnak, Celâl adta kölcsön egy hétre. Megkérdezte, hogy hol esett a csónakból a vízbe, majd így szólt:

– Ne számítsuk elveszettnek, hiszen tudjuk, hogy a Boszporusz melyik pontján merült el. – Galip az irodában azon töprengett, hogy „azon a tragikus napon”, amelynek részleteit épp az előbb olvasta, Celâl majd egy másik tollat fog előhúzni a zsebéből, hogy a Fekete Cadillac szélvédőjéről az olívaszínű moszatot lekaparja. Celâl ugyanis – ahogy az általa jóslatszerűen leírt Boszporusz-völgyben egymás mellett láttatta az Olümposz hegyéről származó bizánci pénzeket és az Olympos üdítő kupakjait – mindig szívesen fordult a különböző évekből, évszázadokból származó részletek találkozásának témájához. Természetesen – miképpen az egyik utolsó találkozásukkor fogalmazott – amíg meg nem romlik a memóriája.

– Ha emlékezetünk kertje kipusztulóban van – mondta valamelyik este –, még nagyobb gondot fordítunk az utolsó fákra és rózsákra. Reggeltől estig öntözöm és simogatom őket, hogy ki ne száradjanak: emlékezem, emlékezem, hogy ne felejtsek!

Galip Celâltól hallotta a történetet: egy évvel azután, hogy Melih bácsi Párizsba utazott, illetve Vasıf ölében egy akváriummal visszatért, apa és nagyapa elment Melih bácsi Babıâliban lévő ügyvédi irodájába, egy lovas kocsira pakoltatták a bútorokat és a dossziékat, s a nişantaşıbeli házba, a tetőtéri lakásba vitték őket. Miután Melih bácsi Izmirben élő apósának szárítottfüge-üzletét tönkretette, az édességboltba és a patikába már nem engedték beszállni, nehogy a család többi üzletét is romlásba vigye; majd miután szépséges második felesége és Rüya is megjött Magrebből, úgy határozott, hogy visszatér az ügyvédi pályára, ugyanazokat a bútorokat – hogy jó benyomást gyakoroljanak az ügyfelekre – átköltöztették az új irodába. Celâl évek múlva mesélte Galipnak és Rüyának, hogy az egyik költöztető, aki a zongorák, frizsiderek és más kényes darabok szállítására szakosodott, részt vett a huszonkét év előtti ideköltöztetésben is, épp csak a haja hullott ki időközben.

Huszonegy esztendővel azután, hogy Vasıf egy pohár vizet adott ennek a szállítómunkásnak, és végig figyelmesen nézte, hogyan dolgozik, Melih bácsi beleegyezett abba, hogy az iroda unokaöccsére szálljon (aki akkor még nem volt a veje), Galip apja szerint azért, mert Melih az ügyfelei ellenfelei helyett inkább a saját ügyfeleivel ellenségeskedett; Galip anyja szerint azért, mert már olyan szenilis volt, hogy a törvényeket, peres jegyzőkönyveket és a bírósági döntések köteteit éttermek menükártyáival és hajómenetrendekkel keverte össze; Rüya szerint pedig azért, mert az ő drága édesapja már akkor észrevette, hogy mi alakul a két unokatestvér között. Így maradt Galipra az irodával együtt a régi berendezés, néhány nyugati jogász fedetlen fejű portréja (nemcsak a nevük felejtődött el, de az is, hogy miről voltak híresek annak idején), a fél évszázaddal korábbi jogi kar tanárainak fezes arcképei, periratok, amelyeknek al- és felperesei, valamint bírói is rég meghaltak már; maga az iroda, ahol egy időben esténként Celâl dolgozott, reggelenként pedig az anyja szabásmintákat másolt, és a két jókora fekete telefon, melyek nem is annyira kommunikációs, sokkal inkább nehéz, lomha, baljós háborús eszközökként álltak a sarokban.

A telefon időnként felhangzó csöngetése szinte megijesztette; a koromfekete kagyló olyan nehéz volt, mintha apró súlyzó volna, csöngetése a Karaköy-Kadıköy hajókikötő régi forgó sorompóinak nyikorgó melódiájára emlékeztetett, és olykor-olykor nem a hívó szándéka, hanem a saját kedve szerint kapcsolt valahová.

– Felébredtél? – csodálkozott Galip, mert alig hívta a lakást, Rüya azonnal felvette a telefont. Örült, hogy nem a saját emlékezetének zárt ajtók mögötti kertjében, hanem a mindnyájunk által jól ismert világban találja. Maga előtt látta az asztalt a telefonnal, a rendetlen szobát, és Rüyát a telefon mellett.

– Otthagytam az asztalon az újságot, olvastad? Szórakoztató dolgokat ír Celâl.

– Nem olvastam. Hány óra van?

– Későn feküdtél le, igaz?

– Egyedül reggeliztél – állapította meg Rüya.

– Nem volt szívem fölkelteni – mondta Galip. – Mit álmodtál?

– Éjjel egy svábbogarat láttam – mondta Rüya ugyanazzal a megszokottsággal, amellyel a rádióban figyelmeztetik a hajósokat a Fekete-tengeren talált akna helyére, aztán izgatottan folytatta. – A konyhaajtó és a közlekedő radiátora között… Éjjel kettőkor… Óriási volt… – Csönd lett.

– Üljek taxiba, és menjek haza? – kérdezte Galip.

– Ijesztő a ház, amikor a függönyök be vannak húzva – mondta Rüya.

– Ne menjünk moziba este? – kérdezte Galip. – A Palotába. Utána benézünk Celâlhoz.

Rüya ásított.

– Álmos vagyok.

– Aludj még egy kicsit! – mondta Galip, azután hallgattak mind a ketten.

Mielőtt letette volna a kagylót, Galip úgy hallotta, hogy Rüya megint ásít.

Az elkövetkező napokban Galip sokszor felidézte magában ezt a telefonbeszélgetést, de nemcsak az utolsó ásításról, magáról a beszélgetésről sem tudta már eldönteni, hogy mennyire hallotta tisztán. Mindig másképp és mindig gyanakodva emlékezett Rüya szavaira, és ezért már arra is gondolt, hogy nem vele, hanem valaki mással beszélt, s azt képzelte, hogy az a valaki becsapta őt. Máskor meg azt gondolta, hogy mindent úgy hallott, ahogy Rüya mondta, csak e beszélgetésük után ő maga vált valaki mássá. Új személyiségével újraalkotta azt, amiről azt gondolta, hogy rosszul hallotta vagy rosszul idézte fel. Azokban a napokban a saját hangját is úgy hallgatta, mintha másvalakié volna, mert logikusnak tűnt számára az, hogy a telefonvonal két végén egymással beszélgetők közben egész más személlyé válhatnak, holott a kezdet kezdetén még sokkal egyszerűbben okoskodott, s a régi telefonkészülékben kereste mindennek az okát. A lomha eszköz ugyanis egész nap szólt, szinte folyamatosan működött.

Miután Rüyával beszélt, egy bérlő kereste Galipot, akinek a lakástulajdonossal volt problémája. Aztán egy téves hívás. İskender telefonja előtt még két téves hívás volt. Aztán valaki, aki azt mondta, hogy tudja, rokona Celâl úrnak, és a telefonszámát kérdezte. Jelentkezett egy apa, aki a politikába keveredett fiát szerette volna megmenteni, és egy vaskereskedő, aki azt a kérdést tette föl, hogy miért a határozat előtt kell megvesztegetni a bírót, utánuk pedig İskender: ő is Celâlt szerette volna elérni.

İskender gimnáziumi osztálytársa volt. Azóta nem találkoztak, ezért gyorsan összefoglalta, hogy mi történt a közben eltelt tizenöt év alatt, gratulált ahhoz, hogy elvette Rüyát, és mint sokan mások, ő is hozzátette, hogy „ennek végül így kellett történnie”. Most egy reklámügynökség producere. Celâlt egy BBC-s forgatócsoporttal akarja összehozni.

– Törökországról szóló programot készítenek, és szeretnék az ország legkülönbözőbb kérdéseiről harminc éve tárcát író Celâlt is a kamera elé ültetni. – Fölösleges részletességgel adta elő, hogy a televíziósok már politikusokkal, üzletemberekkel és szakszervezetisekkel is beszéltek, de Celâlt tartják a legérdekesebbnek, és ezért feltétlenül találkozni akarnak vele. – Ne aggódj, én előkerítem neked! – Örült, mert így ürügyet talált ahhoz, hogy telefonáljon Celâlnak.

– Azt hiszem, az újságnál két napja folyamatosan átvágnak – mondta İskender. – Azért kereslek téged. Állítólag két napja nem volt benn a szerkesztőségben. – Celâl néha napokra eltűnik valamelyik titkos isztambuli lakásán úgy, hogy senkinek sem adja meg a címét és a telefonszámát, de biztos abban, hogy Galip meg fogja neki találni.

– Ne aggódj! – nyugtatta meg újra. – Majd én előkerítem neked!

Estig se találta meg. Egész nap hívta az otthoni és a milliyet-beli számát, és mindannyiszor elképzelte, hogy amikor Celâl fölveszi a telefont, elváltoztatott hangon, valaki másnak a bőrébe bújva fog beszélni vele. („Természetesen rájöttem, barátom, hogy mit akart üzenni a mai írásával!” – készült mondani azon a hangon, amelyen néha, ha mind együtt voltak – Rüya, Celâl és ő –, egyes olvasóit és rajongóit a rádiószínházból ismert hanghordozással utánozták.) A szerkesztőségben azonban mindannyiszor ugyanaz a titkárnő ugyanazt a választ adta: „Celâl úr még nem jött be.” Egész nap a telefonnal küszködött, de csak egyszer volt abban az élvezetben része, hogy valakit sikerült a hangjával meglepnie.

Estére járt, amikor abban a reményben hívta fel Hâle nénit, hogy nagynénje tudja, hol van Celâl.

– Galip és Rüya is jönnek! – hívta vacsorára a nagynénje, amiből Galip rájött, hogy már megint összekeverte őket, és azt hiszi, hogy Celâllal beszél. – Mit számít – mondta Hâle néni, miután rájött tévedésére –, mind az én hálátlan gyerekeim és mind egyformák vagytok. Neked is akartam telefonálni.

Leszidta Galipot, hogy nem keresi, nem telefonál, ugyanazon a hangon, ahogy fekete macskáját, Kormost szokta szidni, amikor a foteleken élesíti a karmait, aztán megkérte, hogy vacsorára jövet menjen be Alâaddin boltjába, és vegyen Vasıf japán halai számára haleledelt, mert az európai eledelen kívül nem esznek meg mást, Alâaddin pedig csak az ismerősöknek ad belőle.

– Olvasta a mai írását? – kérdezte Galip.

– Kiét? – kérdezett vissza a nagynénje szokott makacsságával. – Alâaddinét? Nem. A Milliyetet azért vesszük, hogy a nagybátyád rejtvényt fejtsen, Vasıf pedig azzal szórakozzon, hogy mindenfélét kivagdos belőle, és nem azért, hogy a fiunk írásait olvassuk, aztán meg siránkozzunk, hogy mi lett belőle.

– A vacsora miatt, kérem, hívja fel Rüyát. Nekem nem lesz időm.

– El ne felejtsd! – emlékeztette még egyszer Hâle néni a megbízatására és a vacsora időpontjára; azután amiképpen a rádióbemondók, akik mintegy kedvcsinálásképpen, lassan, tagoltan felolvassák a várt mérkőzés jól ismert játékosait, akár a családi vacsorák étlapját, felsorolta a mindig azonos résztvevőket:

– Anyád, Suzan nénid, Melih bácsid, ha jön: Celâl, természetesen apád, Szén és Vasıf meg Hâle nénéd. – A csapat felsorolását ezúttal nem követte a szokásos köhögésbe hajló nevetés, de hozzátette: – Neked pufböreket is sütök! – azzal letette a kagylót.

Üres szemmel bámult az azonnal megszólaló telefonra. Hâle néninek az utolsó pillanatban meghiúsult házassági terve jutott eszébe, csak a kiszemelt vőlegény fura nevére nem tudott visszaemlékezni. Tornáztatni akarta az agyát, ezért elhatározta, hogy nem veszi fel a telefont, amíg a nyelve hegyén érzett név eszébe nem jut. Hétszer csöngött a telefon, aztán elhallgatott. Amikor újra megszólalt, Galip épp arra a látogatásra gondolt, amikor Rüyáék Isztambulba jövetele előtt egy évvel a fura nevű vőlegényjelölt nagybátyjával és a bátyjával eljött Hâle nénihez leánykérőbe. A telefon megint elhallgatott. Már be is sötétedett addigra, az iroda bútorai elveszítették körvonalaikat. A név még mindig nem jutott eszébe, csak a kérőnek aznap viselt ijesztő cipője merült fel az emlékezetében. Az arcán rút „aleppói” tályog volt.

– Arabok ezek? – kérdezte nagyapa. – Tényleg hozzá akarsz menni ehhez az arabhoz, Hâle? Honnan ismer téged?

Mielőtt hét óra féle elhagyta volna a már üres irodaházat, egy névváltoztatásért folyamodó ügyfele dossziéjában teljesen véletlenül rábukkant a keresett névre. A nişantaşıi iránytaxi felé ballagva arra gondolt, hogy nincs olyan elme, amelybe ez az egész hatalmas világ beleférne; egy óra múlva pedig, miközben Nişantaşıban a ház felé tartott, az jutott eszébe, hogy az ember a véletlenekben keresi a magyarázatot.

Nişantaşı egyik hátsó utcájában állt a ház, amelynek egyik lakásában Hâle néni lakott Vasıffal és Esma hanımmal, egy másikban pedig Melih bácsi és Suzan néni (és azelőtt Rüya is). Háromutcányi és ötpercnyi távolságra volt a rendőrőrstől, Alâaddin boltjától és a főúttól, ezért mások talán nem is nevezték volna „hátsó utcának”, de a két egymás fölötti-alatti lakásban élők számára ez a sáros mezőből, azután kutas veteményeskertből kövezett útba forduló, majd macskakövessé váló, közömbösen szemlélt utca vagy a semmivel sem érdekesebb szomszédos utcák soha sem számítottak a negyed közepének. Azokban a napokban is, amikor már világosan érezték, hogy nemcsak a földrajzi, hanem a lelki világuk közepét is alkotó főúti házuk lakásait sorban el kell adniuk, és Hâle néni kifejezésével „az egész Nişantaşıt uraló épületből” egy elhanyagolt ház bérlakásaiba kell költözniük, majd amikor a képzetükben élő földrajzi szimmetria e távoli és boldogtalan sarkában álló rossz állapotú lakóházban épp csak elhelyezkedtek, talán csak azért éltek olyan sűrűn a „hátsó utca” kifejezéssel, hogy növelve az őket ért csapást, alkalmat találjanak egymás hibáztatására. Miután Mehmet Sabit úr (a nagyapa) átköltözött a hátsó utcai lakásba, és leült az új lakásban az utcára néző ablakhoz viszonyítva új, a rádiót tartó nehéz asztalkához viszonyítva régi (a régi házbelinek megfelelő) szögben elhelyezett karosszékébe (amelyiknek egyik lába rövidebb a többinél), talán a holmijukat átszállító lovas kocsi elé fogott csont és bőr lóra is utalva alkalmazta a mondást: „Hát akkor a ló helyett üljünk át a szamárra, és éljünk itt szerencsésen!” Azzal kinyitotta a rádiót, amelyen már el is helyezték a horgolt terítőn alvó kutyafigurát.

Tizennyolc éve már ennek, de amikor este nyolc felé a virágüzleten, a szárítottmag-árus és Alâaddin boltján kívül már minden üzlet lehúzta a redőnyt, Galip a kipufogógáz és a kormozó radiátorok miatt kén- és lignitszagú rossz levegővel kevert havas esőn át meglátta a ház régi fényeit, és ahogy máskor is, hihetetlennek érezte, hogy a házra és emeleteire vonatkozó emlékei még csak tizennyolc évesek. Nem az utca szélessége vagy helye volt a lényeg – akárha egy időn kívüli múlt idő óta laktak volna egymás alatt-fölött ebben a házban. Ment fölfelé a lépcső változatlan szagában (Celâl egyik dühösen fogadott tárcája szerint a szag a világítóudvar, valamint a nedves kő, a penész, az égett olaj és a hagyma szagának keveréke), és úgy pergette maga előtt mindazokat az apró jeleneteket, amelyekkel kisvártatva találkozni fog, mint az olvasó, aki türelmetlenül lapozza végig a sokszor olvasott könyv lapjait.

Nyolc óra van, tehát Melih bácsi nagyapa régi karosszékében ül. Maga hozta le a fenti lakásból az újságokat, mintha fent nem olvasta volna őket, talán mert „a lenti lakásban” ugyanaz a hír mást jelenthet, mint fent, vagy mert „még átfutom őket, mielőtt Vasıf összevissza kaszabolja őket az ollójával”. Magam arra fogok gondolni, hogy nagybátyám remegő lába hegyén az egész nap ott reszkető szerencsétlen papucs soha meg nem állítható idegességgel és türelmetlenséggel keserűen emlékeztet arra, amire gyerekkoromban is: „Unatkozom, mit csináljak, unatkozom, mit csináljak…” És hallani fogom, amint Esma hanım, szájában a Yeni Harman cigarettával, amely soha nem fogja pótolni a régi, filter nélküli Bafrát, terít, mert Hâle néni kiűzte a konyhából, hogy zavartalanul süthesse a pufbörekeket, s mintha nem tudná kérdésére a választ, de a többiek tudhatnák, megkérdezi:

– Hányan leszünk ma este?

Ahogy régen, nagymama és nagyapa, Suzan néni és Melih bácsi a rádió két oldalán ül, szemben velük anyám és apám. Egy ideig hallgatnak, aztán Suzan néni Esma hanım felé fordul, és reménykedve kérdezi:

– Ma este eljön Celâl?

– Soha nem jön meg az esze – mondja szokás szerint Melih bácsi. Aztán majd hallom, amint apám élvezve, hogy Melih bácsival szemben megvédheti annak unokaöccsét, maga pedig felelősségteljesebb és kiegyensúlyozottabb öcsnek mutatkozhat a bátyjánál, kijelenti, hogy olvasta az újságban Celâl egyik legutóbbi írását, aztán ezt az élvezetet még azzal is tetőzendő, hogy okosnak mutatkozik előttem, néhány dicsérő szót ejt Celâl valamelyik országos problémával vagy az élet nagy kérdéseivel foglalkozó írásáról (ha Celâl hallaná, ő gúnyolódna rajta legelőször), esetleg „építő” kritikát gyakorol, anyám bólogat (mert Melih bácsi mérgelődésével szemben ő is kötelességének érzi, hogy Celâlt megvédje: „Tulajdonképpen jó gyerek, csak…”), aztán látva, hogy apám csatlakozik hozzá, már nem tudom magam türtőztetni, s bár tudom, hogy soha nem fogják Celâl írásait annyira érteni és élvezni, mint én, tehát teljesen fölöslegesen, mégis megkérdezem majd:

– Olvastátok a mai cikkét?

Melih bácsi, annak ellenére, hogy talán éppen ott van előtte kinyitva az újság, ahová Celâl írását nyomták, így felel:

– Milyen nap van ma?

Vagy:

– Most már minden áldott nap íratnak vele? Nem olvastam!

– Nem tetszik nekem, hogy olyan durva kifejezéseket használ, amikor a miniszterelnökről ír! – vet oda valami értelmetlenséget apám.

– Ha a gondolatait nem tiszteli is, az író személyisége iránti tiszteletet meg kell tartani – mondja anyám, amiből az se világlik ki, hogy a miniszterelnöknek, apámnak vagy Celâlnak ad-e igazat; Suzan néni pedig, kihasználva a bizonytalanságot, talán így szól:

– A franciákra emlékeztet az, amit a halhatatlanságról, a vallástalanságról és a dohányról gondol. – S ezzel újra a cigaretta és a dohány témaköre felé tereli a beszélgetést. Így aztán, bár még mindig nem derült ki, hogy hány személyre kell teríteni, mintha egy nagy, tiszta lepedőt akarna felhúzni az ágyra, először az egyik végénél megfogja az abroszt, aztán a másik végét a levegőbe lendíti.

– Milyen szép! – nézi szájában a cigarettával Esma hanım, de azután közte és Melih bácsi között megint fellángol a vita:

– Látod, a cigarettád már megint kihozta az asztmámat, Esma hanım!

– Ha kihozza, Melih bey, akkor szokj le inkább a dohányzásról!

Ezen a ponton én elhagyom a szobát. A konyhában a nyerstészta-, olvadtfehérsajt- és forróolaj-szagú füstben, akár egy varázsló, aki magányosan elixírt forral üstjében (hogy ne legyen olajszaga, a haja be van kötve), Hâle néni nekem süti a böreket. Talán hogy külön figyelmet, szeretetet vagy egy puszit kapjon tőlem.

– Ne szólj senkinek! – mondja, mintha csak le akarna kenyerezni, és egy forró, ropogós böreket dug a számba.

– Forró? – fogja kérdezni, de könnyekkel a szememben még annyit se tudok kimondani, hogy „Fo-ó!”. Onnan átmegyek abba a szobába, ahol kék paplanjukkal takarózva nagymama és nagyapa töltötték álmatlan éjszakáikat. A lábuknál ülve Rüyával azon a paplanon tanultunk a nagymamától rajzolni, számolni és olvasni. Ebbe a szobába költözött haláluk után Vasıf kedvenc japán halaival. Most Vasıfot és Rüyát fogom ott látni: a halakat nézik együtt, vagy Vasıf újságkivágat-gyűjteményét. Én is csatlakozom hozzájuk, s mintha csak azért, hogy ne derüljön fény Vasıf süketnémaságára, ahogy máskor se szoktunk, jó ideig Rüyával sem szólunk egymáshoz. Később a gyerekkorunkban kialakított mozdulatok nyelvén előadunk Vasıfnak egy jelenetet a televízióban utoljára látott régi filmből, de miután a múlt héten egyikünk sem látott semmi megjeleníthető dolgot, talán Az Operaház fantomjából játsszuk el azt a részt, amely minden alkalommal lázba hozza Vasıfot. Aztán a mindenkinél megértőbb Vasıf hátat fordít nekünk, vagy kedves halainak nézésébe merül, mi pedig Rüyával egymást nézzük, és akkor én, miután reggel óta nem láttalak, és tegnap este óta nem is beszélhettem veled, megkérdezem tőled: „Hogy vagy?”, te pedig, mint mindig, azt feleled: „Jól!”, erre én végiggondolom, hogy milyen szándékos vagy szándéktalan tartalmak lehetnek a válasz mögött, aztán titkolni igyekezvén, hogy semmi sem jut eszembe, ezúttal mondjuk azt kérdezem – mintha nem tudnám, hogy még mindig nem kezdtél bele, amiképpen tervezted, a krimifordításba, csak szunyókáltál a régi detektívregények fölött, amelyeket én képtelen vagyok olvasni:

– Mit csináltál ma? Rüya, ma mit csináltál?

Egy másik írásában a hátsó utcákban álló házak lépcsőházainak szagát elemezve más összetevőket sorolt fel Celâl: szerinte a legtöbbnek álom-, fokhagyma-, penész-, mész-, szén- és égettolaj-szaga van.

– Meg fogom kérdezni Rüyát, hogy ő próbált-e háromszor is telefonálni ma este – gondolta Galip, mielőtt becsöngetett. Hâle néni nyitott ajtót.

– Hát Rüya hol van? – csodálkozott.

– Nincs itt? – kérdezte Galip. – Nem telefonált neki?

– Telefonáltam, de nem vette föl. Gondoltam, hogy értesítetted.

– Talán fenn van az apjánál.

– Nagybátyádék már régen lejöttek.

Egy ideig hallgattak.

– Biztos otthon van – szólalt meg Galip. – Hazaszaladok érte.

– Senki nem vette föl a telefonotokat – mondta Hâle néni, de Galip már futott is lefelé.

– Jól van, de igyekezz! Esma hanım már süti a börekjeidet.

A havas esőt kavaró szél meg-megemelte Galip kilencéves kabátjának szárnyait. (Celâl egyik tárcájában ez a kabát is szerepelt.) Már régen kiszámította Galip, hogy ha jól kilép, anélkül hogy a főútra kimenne, a sötét hátsó utcákon a csukott boltok, a még mindig dolgozó szemüveges szabó, a házmesterlakások, a Coca-Cola- és a nejlonharisnya-reklámok sápadt fényei között a nagybátyjaik és nagynénjeik házától tizenkét perc alatt ér haza. Jól számolt: ugyanazokon az utcákon, ugyanazokon a járdákon menve huszonhat perc alatt ért vissza. Az ajtót nyitó Suzan néninek, majd amikor mind asztalhoz ültek, a többieknek is azt mondta, hogy Rüya megfázott, túl sok antibiotikumot vett be (mindent, amit a fiókokban talált!), aztán kábult álomba merült, s bár mintha hallotta volna a telefoncsengést, fáradt volt ahhoz, hogy felkeljen, étvágya sincs, de a betegágyból üdvözletét küldi mindenkinek.

Tudta, hogy az asztalnál ülők többségében szavai az ágyban fekvő szegény Rüya képét keltik fel, aztán majd egy másik témán rágódnak: a patikáinkban árusított antibiotikumok, penicillinek, köhögés elleni szirupok és pasztillák, értágítók és fájdalmat is csillapító influenza elleni orvosságok és a velük együtt beveendő vitaminok nevei, jó sok magánhangzó beiktatásával eltörökösített kiejtéssel és a használati módozatok kitárgyalásával valóban sorban terítékre kerültek. Más alkalommal úgy élvezte volna Galip ezt a konstruktív kiejtési és amatőr orvosi sziporkázást, akár egy jó verset, de a betegágyban fekvő Rüya képe lebegett a szeme előtt: maga sem tudta volna eldönteni, hogy mennyire volt mesterkélt és mennyire volt naivan természetes a látvány. Az még valóságosnak tűnt, hogy a beteg kidugta lábát a paplan alól, hajtűi pedig a lepedőre hulltak, hajkoronája szétterült a párnán; az ágy mellett az orvosságosdobozok, a pohár, a kancsó és a könyvek összevisszaságában azonban máshol látott – egy filmben, amelyet Rüya utánzott, vagy egy gyatrán fordított regényben, amelyet olyan figyelmetlenül olvasott, mint ahogy az Alâaddinnál vásárolt pisztáciát szokta majszolni –, máshonnan másolt látványelemek voltak. Miközben rövid válaszokat adott a „gyöngéd” kérdésekre, elképzelése természetes és másolt elemeit legalább olyan gonddal igyekezett szétválasztani egymástól, amilyennel a detektívregényekből ismert nyomozók dolgoznak.

Igen, most (miközben ők az asztalnál ülnek) Rüya biztosan alszik; nem, nem éhes, nem kell hogy Suzan néni fáradjon és levest főzzön neki; nem kéri azt az orvost se, akinek a szája fokhagyma-, a táskája meg dohányszagot áraszt; bizony, ebben a hónapban sem ment el a fogorvoshoz; igaz, az utóbbi időben Rüya alig megy ki az utcára, folyton otthon ül a négy fal között; nem, ma egyáltalán nem ment el otthonról; a néni látta kinn az utcán? Szóval mégiscsak elment közben, de Galipnak nem mondta; de igen, igen, persze hogy mondta; tényleg az utcán tetszett látni őt? A gomboshoz ment, lila gombot akart venni, a dzsámi előtt; persze, persze; biztos akkor fázott meg ebben a hidegben; köhögött is, és cigarettázott közben; egy csomag, igen; az arca hófehér volt; Galip nem tudja, hogy milyen fehér az ő arca is; mikor hagynak már fel mindketten ezzel az egészségtelen életmóddal?

Kabát. Gomb. Teafőző. Galip nem fog sokat gondolkodni azon, hogy miért ez a három szó jut eszébe, amikor egy családdal kapcsolatos felmérés során kérdezgetik. Egy barokk dühvel megfogalmazott tárcájában Celâl egyszer azt írta, hogy elménk mélységeinek sötét pontjait nem annyira magunkban, mint az érthetetlen nyugati világ pompás regény- és filmhőseiben kell keresnünk, akiket annyira szeretnénk, de sehogy sem tudunk utánozni. (Akkoriban látta Celâl a Múlt nyáron, hirtelen című filmet, amelyben Elizabeth Taylor sehogyan se képes Montgomery Clift sötét titkaihoz férkőzni.)

Azért, hogy változtasson a témán, Galip előbb azzal akarta kezdeni, hogy „Celâl mai tárcáját…”, de aztán félve a szokottaktól, más jutott eszébe: „Jaj, Hâle néni, elfelejtettem bemenni Alâaddinhoz!” Mintha narancsszínű csecsemő volna, úgy hozta be ölben Esma hanım a sütőtökből készített édességet. A tetejére a régi édességboltból megmaradt mozsárban tört diót lehet szórni. Negyedszázada fedezte föl Galip és Rüya, hogy ha a mozsártörő vékony szárával megkocogtatják a mozsár szélét, olyan szépen szól, mint egy kis harang. „Ne harangozzatok már, mert szétmegy a fejem!” Istenem, de rég is volt! Úgy tűnt, hogy a dióból „nem fog jutni mindenkinek”, Hâle néni önfeláldozóan továbbadta a kézről kézre járó tálacskát („én nem kérek”), de azért a végén belenézett az üresen visszaérkező edénybe. Kifakadt, nem is csak a kevés dió miatt: minden pénztelenségért régi kereskedelmi vetélytársaikat tette felelőssé. Be is fogja panaszolni őket az őrsön. Holott mind úgy féltek az őrstől, mint a tűztől. Celâl azt írta egyszer, hogy tudat alatti sötét pontunk az őrs. Utána jött egy rendőr az őrsről, és az ügyészségre szóló idézést hozott számára. Megszólalt a telefon. Galip apja a legkomolyabb arcával szólt bele. Az őrsről telefonáltak – gondolta Galip. Az apja végig az egész beszélgetés alatt olyan üres tekintettel nézett a tárgyakra (sovány vigaszként ugyanolyan volt itt is a tapéta, mint a régi házukban: borostyánlevelek között lehulló zöld pöttyök) és az asztal körül ülőkre (Melih bácsit köhögőroham kapta el, a süket Vasıf mintha a beszélgetést hallgatta volna, Galip anyjának a haját végre sikerült ugyanolyan színűre festeni, amilyen a szép Suzan nénié volt), hogy Galip, akárcsak a többiek, a párbeszéd felét követve próbálta kitalálni, hogy ki lehet a párbeszéd nem hallható felének szereplője.

– Nincs itt, kérem, nem jött ide. Ön kicsoda?… Köszönöm… A nagybátyja vagyok. Sajnos nincs itt nálunk.

„Rüyát keresi valaki”, gondolta Galip.

– Celâlt keresték – mondta az apja elégedetten, miután letette a telefont. – Egy idős hölgy, egy rajongója. Nagyon tetszett neki az újságban megjelent írása. Celâllal akart beszélni; a címét, telefonszámát kérdezte.

– Melyik írása? – kérdezte Galip.

– Tudod, Hâle, furcsa, de a hangja a tiédre hasonlított!

– Nincs természetesebb, mint hogy a hangom hasonlít egy idős hölgyére – mondta Hâle néni, de aztán tüdőszínű nyaka hirtelen olyan hosszúra nyúlt, mint egy libáé. – De az enyém biztos hogy nem olyan!

– Milyen olyan?

– Az a hölgy reggel is telefonált, de a hangja inkább olyan, mint egy boszorkányé, aki megpróbál hölgyként beszélni. De leginkább olyan, mintha egy férfi akarná egy öregasszony hangját utánozni.

Galip apja azt kérdezte, hogy honnan tudta meg az idős hölgy a telefonszámukat. Hâle nem kérdezte meg?

– Nem – mondta Hâle néni –, nem tartottam szükségesnek. Én már semmin sem csodálkozom, amióta Celâl kiteregeti a szennyesünket az újságban; arra gondoltam, hogy valamelyik velünk gúnyolódó írása végére még a telefonszámunkat is odabiggyesztette, hogy a kíváncsi olvasók még jobban szórakozzanak. Ha arra gondolok, hogy mennyi szomorúságot okozott megboldogult anyámnak és apámnak, már nem is csodálkozom azon, hogy kiadja a telefonszámunkat az olvasók szórakoztatására; legföljebb az lepne meg, ha kiderülne, hogy évek óta utál bennünket.

– Azért utál, mert kommunista – szólt bele Melih bácsi, s miután sikerült a köhögést elfojtania, diadalmasan rágyújtott. – A kommunisták rájöttek, hogy se a munkásokat, se a népet nem tudják félrevezetni, ezért a katonákat akarták rászedni, és a janicsárok módszereivel egy bolsevik forradalmat akartak rendezni. Vér- és gyűlöletszagú tárcáival Celâl ennek az elképzelésnek vált az eszközévé.

– Ezt talán már mégse – mondta Hâle néni.

– Tudom, mert Rüya mondta nekem – nevetett fel Melih bácsi, de most nem köhögött. – Felült annak az ígéretnek, hogy egy katonai puccs után alakítandó török típusú bolsevik janicsárrendszerben külügyminiszter vagy párizsi nagykövet lesz, ezért már el is kezdett franciául tanulni. Először még örültem is, hogy az amúgy teljesen alaptalan forradalmi elképzeléseknek hála az én ifjúkorában mindenféle léhaságokba keveredő fiam, aki nem tanult semmi nyelvet, legalább tudni fog franciául, de amikor már túl messzire ment, megtiltottam Rüyának, hogy találkozzon vele.

– Soha semmi ilyesmi nem történt, Melih! – szólt bele Hâle néni. – Rüya és Celâl mindig is keresték egymást, találkoztak; nem is mint mostohatestvérek, hanem mint édestestvérek, úgy szerették egymást.

– Igen, igaz. Bizony én elkéstem. Miután a török népet és a hadsereget nem volt képes, a húgát vezette félre. Még Rüyából is anarchista lett. Ha Galip fiam nem szakította volna ki abból a bandából, abból a patkányfészekből, most nem otthon a betegágyban, hanem ki tudja, hol tartózkodna…

Mindenki a szegény, ágyban fekvő Rüyára gondolt; Galip a körmeit bámulta, és azon gondolkodott, hogy nagybátyja vajon fog-e valamit hozzátenni a két-három havonként előszámlált listájához.

– Talán már börtönben volna, mert ő nem olyan elővigyázatos, mint Celâl – kezdte Melih bácsi, és mit se törődve az „Isten mentsen!” típusú közbeszólásokkal, a lista izgalmával sorolta tovább. – Lehet, hogy Celâllal együtt már régen azok közé a gazemberek közé keveredett volna. Szegény kislány a riportkészítés ürügyén a beyoğlui gengszterek, heroingyártók, mulatóbeli vagányok, kokainmániás fehéroroszok léha csapatához csapódott volna. Az aljas vágyaikat kielégítendő Isztambulba érkező angolok, a birkózókról szóló sorozatok és a birkózók iránt érdeklődő homoszexuálisok, a törökfürdők világába merülő amerikai nők, szélhámosok, filmcsillagok (akik Európában nemhogy művésznek, még prostituáltnak se lettek volna jók), függelemszegés vagy az adósságok miatt lefokozott tisztek, szifilisztől rekedt, férfias hangú énekesek, magukat úrinőknek képzelő külvárosi nőszemélyek között kellett volna keresnünk a lányunkat. Mondd meg neki, hogy vegyen be İsteropiramist.

– Tessék!? – riadt fel Galip.

– A legjobb antibiotikum az influenza ellen. Bekozim Forttal kell bevenni. Hatóránként. Most hány óra? Felébredt már?

Suzan néni azt mondta, hogy Rüya ebben az órában biztosan alszik. Galip, akárcsak a többiek, az ágyában alvó Rüyára gondolt.

– Nem – mondta Esma hanım, miközben gondosan összehajtogatta a szerencsétlen, pecsétes abroszt, amelynek széleibe a nagyapától öröklött rossz szokással evés után beletörülték a szájukat –, nem engedem, hogy ebben a házban rosszat mondjanak az én Celâlomra. Nagy ember lett belőle.

Melih bácsi szerint ötvenöt éves fia éppen emiatt nem keresi hetvenöt éves apját; nem árulja el senkinek, még az apjának, de még nagynénjének, Hâlénak sem, aki pedig mindig elsőként bocsát meg neki, hogy hol lakik. Ne tudja őt elérni senki a családból. A telefonszámát sem árulja el, de még a telefonzsinórt is kihúzza a falból. Galip félve gondolt arra, hogy Melih bácsi szemében, ha nem is a fájdalomtól, csak megszokásból, néhány erőnek erejével kisajtolt könnycsepp fog megjelenni. De nem ez, másvalami történt, amitől szintén tartott: elfelejtve, hogy huszonkét évnyi korkülönbség van közöttük, újra elmondta, hogy szerette volna, ha Celâl helyett olyan fia lett volna, mint Galip, olyan okos, megfontolt, nyugodt…

Huszonkét éve hallotta először ezeket a szavakat (tehát amikor Celâl annyi idős volt, mint most ő). Borzasztó hirtelenséggel nyúlt meg akkortájt, keze-lába rémes ügyetlenséggel mozgott. Elképzelte, hogy megvalósul nagybátyja kívánsága, megszabadul a színtelen, unalmas családi vacsoráktól, amelyeken mindenki az ebédlőasztalt körülvevő falakon túlra, egy végtelen pontra szegzi tekintetét (Anya: Maradt a déli olívaolajos zöldségből. Adjak? Galip: Mmmmm, nem kérek. Anya: És te? Apa: Mit én?), és minden este Suzan nénivel, Melih bácsival és Rüyával vacsorázhat. Más szédítő dolgok is jutottak az eszébe: a szép Suzan néni lenne az anyja (jobb is volna), akit néha kék hálóingben látott, amikor vasárnap reggelenként Rüyához fölment játszani (titkos átjárót például), Melih bácsi volna az apja, akinek imádta az ügyvédi praxisáról meg az Afrikáról szóló történeteit (jobb is volna), s mivel egyidősek Rüyával, ikertestvérek volnának, de ezen a ponton megállt az esze, ha a további ijesztő következményekre gondolt.

Galip elmondta, hogy a BBC televíziósai keresik Celâlt, de nem találják, ám a közlés várakozása ellenére sem lobbantotta fel újra a Celâl címeire és telefonszámaira vonatkozó megjegyzéseket és a vitát, hogy miképpen lehetne megtalálni az Isztambul legkülönbözőbb negyedeiben lévő lakásaiban. Valaki azt mondta, hogy esik a hó, erre fölálltak az asztaltól, s mielőtt elfoglalták volna helyüket megszokott karosszékeikben, a visszakézzel félretolt függöny hideg sötétségéből nézték az utcán megülő friss havat. Hangtalan, tiszta hó. (Egy jelenet ismétlése, amelyet Celâl nem a „régi ramazánesték” iránti nosztalgiával, sokkal inkább gúnyolódva írt le olvasóinak.) Galip követte a saját szobájába visszavonuló Vasıfot.

Vasıf az ágy szélére ült, Galip vele szembe. Vasıf beletúrt ősz hajába, majd az ujjait a válla irányába mozgatta: Rüya? Galip öklével ráütött a mellére, aztán úgy köhögött, mintha meg akarna fulladni: beteg, köhög! Aztán egymásra tett kezeivel párnát formázott, és ráhajtotta a fejét: fekszik. Vasıf óriási kartondobozt húzott elő az ágya alól: válogatás volt az ötven év alatt összegyűjtött újságkivágatokból – talán a legjobbak. Galip leült mellé. Úgy nézték a dobozból véletlenszerűen előhúzott képeket, mintha Rüya ott ült volna Vasıf másik oldalán, mintha együtt nevetgélnének, miközben Vasıf mutogatja kincseit: egy behabozott arccal mosolygó híres futballistát, aki egy borotvakrémet reklámozott, később egy szögletből fejelés után meghalt agyvérzésben; egy iraki vezető, Kászim véres egyenruhában pihenő holtteste a katonai puccs után; egy kép a hírhedt Şişli téri gyilkosságról (egy féltékeny tiszt, aki már nyugállományban, húsz évvel később jött rá, hogy megcsalták, napokig követte a szoknyavadász újságírót, majd lelőtte a kocsiban mellette ülő fiatal feleségével együtt – meséli Rüya a rádiószínház színészeinek hanghordozásával); Menderes miniszterelnök az áldozati ünnepre szánt tevével, mögötte a tudósító Celâl is meg a teve is más irányba néz. Galip épp fel akart állni, hogy hazamenjen, amikor észrevette Vasıf kezében Celâl két régi írását: „Alâaddin boltja”, illetve „A hóhér és a síró arc”. Jó lesz az előtte álló álmatlan éjszakára! Nem kellett túl sok mutogatás ahhoz, hogy Vasıf kölcsönadja őket. Megértéssel fogadták, hogy nem akar Esma hanım kávéjából inni: úgy látszik, már tartósan kiült az arcára az „otthon betegen fekszik a feleségem” kifejezés. A nyitott ajtóban állt, még Melih bácsi is azt mondta, hogy csak menjen; Hâle néni lehajolt a havas utcáról visszatérő Szénhez, a többiek bentről kiabálták utána újra:

– Mondd meg, hogy jobbulást kívánunk! Jobbulást kívánunk! Rüyát üdvözöljük! Add át üdvözletünket!

Hazafelé menet Galip a szemüveges szabóval találkozott, aki épp akkor engedte le a redőnyt. Az utcai lámpa fénykörében (karimájáról apró jégcsapok lógtak lefelé) üdvözölték egymást, majd együtt indultak hazafelé.

– Jó sokáig maradtam − mondta a szabó, talán csak hogy megtörje a havas csendet −, a feleségem már vár otthon.

– Hideg van − jegyezte meg Galip.

Lábuk alatt csak a hó ropogott, amíg a sarkon álló házukig nem értek, s fel nem tűnt a sarokra néző hálószoba éjjeli lámpájának halvány fénye. A sötétben szállingózott a hó.

Ahogy Galip hagyta, a szalonban le volt oltva, az előtérben viszont égett a villany. Először is teavizet tett oda, azután levette és felakasztotta a kabátját. Bement a hálószobába, és átnedvesedett zoknija helyett szárazat húzott. Végül az étkezőasztal mellett újra elolvasta Rüya búcsúlevelét. Az asztalon heverő zöld tollal írt levél még annál is rövidebb volt, mint ahogyan emlékezett: mindössze tizenkilenc szó.