Ottlik Géza

Rádió

Előadások, tanulmányok, emlékezések

(Részlet)

A  kötet anyagát összegyűjtötte és az utószót írta

Salamon István

Szerkesztette, a szöveget gondozta,

a jegyzeteket írta és a névmutatót összeállította

Hafner Zoltán és Salamon István

Magvető

Budapest

© Ottlik Géza örököse, 2009

Kiadja a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.

www.magveto.hu

Kiadványszám XXX

ISBN 978-963-14-2782-0

Készítette: eKönyv Magyarország Kft.

Két tanulmány

A rádiójáték műfajproblémái

A  rádióról, a szellemi életnek erről a lehetőségekben gazdag és tagadhatatlanul jelentős szervéről sok szó esett már; a készülék csaknem teljes felfedeztetését azonban nem követte a vállalkozás kulturális értelmének felfedezése – a szerkezettani találmány mindmáig adósunk egy elsőrangúbb találmánnyal: a műsorával.

A  közönséget ki kell szolgálni, álljon ez kívül a vitán; a szórakoztatás és tájékoztatás köteles napi keretén tervvel és szándékkal túlmerészkedni: talán egyedül a magyar rádió kísérelte meg eddig. Mert valljuk be, a tíz esztendő műsora műsorkísérlet volt inkább – a folytonos, végtelen napi programfolyó inkább programmocsár, roppant és műveletlen állóvíz. Ma nem buzognak bő kultúraforrások, amelyek megduzzasztanák és megindítanák ezt a termőföldet csak ellepő sekély állóvizet – csatornákat kell vágnunk itt is, ott is a televényben, vadvizeket betörni, lefolyást és ereket indítani és életet teremteni az ingovány fölött.

Egy sajátos közönségcsoport sajátos igényeit kielégíteni némely megkötöttséget jelent – a rádió közönségének korlátlansága viszont olyan korlátokat, amelyek megrokkantják a vállalkozást. Az általánosság megszorítása nemcsak jellemtelenné, hanem igénytelenné is kényszeríti a műsort. A  zene és irodalom kész formáinak átvétele – nem mondhatjuk: alkalmazása – minduntalan visszatérő szempontjával, „Mi kell a közönségnek?”, eddig csak egyezményeket és folytonos megalkuvást eredményezett. A  két művészet műfajai megtalálják a maguk közönségét. A  rádió sem akar minden előadásával minden előfizetőjéhez szólni; a műsorszámok azonban nem különbözhetnek egymástól szélsőségesen. Úgy gondoljuk: sem túl igénytelen, sem túl igényes előadás nem szerepelhet a terven. Ez utóbbi megszorítás a művészetet mintegy eleve száműzi a rádió berkeiből. Az általános érdeklődésre való törekvés áldatlan harcot vív az előkelő műfajokkal, amelyben a népszerűség is, és a színvonal is, mint minden háborúságban, vesztes marad. Az előkelő irodalmi szemlék nemes élettelenségének fényűzését a rádió nem engedheti meg; egyebekben meg jelentéktelenség, óvatos középszerűség jellemzi irodalmi anyagát.

Hányadán áll a színház az üzlet vagy művészet problémájával? Gondoljunk Shakespeare-re. Színjátékainak első közönsége, matrózlegények és kocsma népe, nemcsak elfogadta őt, hanem tapsolta is, pedig nem sejthette, hogy a történelem lesz bírálója bírálatának. Problémánk már a műfaj elhatárolódásánál megoldódott. Az általános érdekesség biztosítéka magában a dráma vázában van, s a műfaji vegytisztaság a legmaradéktalanabb művészet számára is alkalmassá teszi a színjátékot.

Úgy tetszik hát, hogy a rádió sajátos műfajának – rádiódráma, hangos elbeszélés, beszédjáték – megteremtése nemcsak l’art pour l’art jelentőségű. Gerincévé lenne a műsornak, meghúzná a rádió irodalmi fejlődésvonalát, jellege és értelme lenne a vállalkozásnak. A  „beszédjáték” bűvös kulcsa lenne a műsor kincsesházának, „Szezám, nyílj meg”-je, varázsszó, amelyre megtermékenyül ez a makacsul meddő intézmény – az első rádióműfaj, amely nem hányódnék a labdarúgómérkőzés-közvetítések posványos népszerűségének és a literátus dolgozatok halálos előkelőségének Scyllája és Charybdise között, hanem gáttalan, bátor fejlődésnek lendülhetne, magával ragadva az egész közvetítésanyagot – a műsor felfedezését jelentené. Megteremteni a beszédjátékot! A  kérdés időszerű, és nem találnók elhamarkodottnak a rádió részéről egy ilyen tárgyú ankét megindítását. Szögezzük le azt a néhány megállapítást, amelyet a rádió első évtizedének „hangjáték”-kísérletezései eredményeztek.

1. A rádió és a színpad

A  rádióban előadott színdarabokat eleinte nagyjában alkalmazták a viszonyokhoz: hangkulisszákat használtak a valódiak helyett, és elhagyták a csupán látnivaló részleteket. Azután megérkezett a „hangjáték”. A  közvetített színpadi előadásoktól ez főképp abban különbözött, hogy egyenesen a rádió számára készült. Ettől a szándéktól és a hangkulisszáktól eltekintve közepes és kevésbé közepes kamarajátékokat hallgathattunk ezen a címen, de semmiképpen sem a rádió-előadás körülményeiben rejlő minden fogyatékosságot kikerülő és minden lehetőséget kiaknázó különös rádiódrámát. Milyen legyen hát a beszédjáték? Vizsgáljuk meg a rádió-előadás hátrányait és előnyeit a színpadi előadással szemben.

A  hátrányok felsorolásához nem kell valami nagy lelemény: egy dimenzión keresztül tudunk csak érzékelni, s ezért a közvetítés béna s a személyes kapcsolat, a személyesség élménye csökkentebb lesz. A  látás hiánya okozta zavarokat hangkulisszák halmozása helyett inkább belső, szervi gyógymóddal küszöbölhetjük ki: a tárgy lényegében legyen független vizuális vonatkozásoktól, a cselekmény forogjon a beszéd csapágyain, és a fejlődés mozgásszerűsége, a kinetikai rugók a helyzetekben lappangjanak. Lám, az első technikai hátrány már művészi előnyöket jelent – ezekben a feltételekben úgyszólván a színpadi dráma jó tulajdonságait hatványoztuk. A  személyes kapcsolat fenti betegségének kórokozója a gép. S  hogy a rádióelőadás nem lesz személytelen gépművészetté, az annak az egyszerű belátásán dől el, hogy a rádió nem konzervál, hanem közvetít.

A  látás kikapcsolódása e jelentéktelen hátrányokon kívül azonban nyilván előnyöket is rejteget. Nem utolsó – bár a beszédjáték tulajdonképpeni problémájától idegen – szempont, hogy a színészi interpretáció feladata csupán a hangábrázolás.

A  helyhez kötöttség megszűnésével majdnem a hangosfilm birodalmát szereztük meg. A  helyábrázolás módjának szegénysége ugyan éppen nem enged határozott térbeli mozdulatokat, de a térbeli szabadság a cselekménynek korlátlan lehetőségeket nyújt. A  forgószínpadok, meglepő színi változások és egyáltalában a színpadi látványosság olcsó hatásairól a rádiódráma kénytelen eleve lemondani; pároltabb irodalmat kíván.

A  cselekmény egysége, folytonossága fokozottabb ellenőrzés alatt áll. A  térbeli változás sem lehet olyan rend és ütem nélküli, szakadásos, mint a színpadon. Itt egyenesen az érthetőség követeli meg a színek elmozdulásának azt a ritmusát, amelyet oly sok színmű nélkülöz. A  beszédjáték mozogjon óvatosan az időben; az idő múlását a színpad láthatóan is tudja jelezni – a beszédjáték hajoljon inkább a klasszikus „egy nap” szabály felé. Ha nem is játszódik egy nap alatt a cselekmény, a jelenetek időbeli egymásutánjában a méret ne legyen számadatszerűen fontos. Ez is az előkelő dráma kelléke.

A  színpad és rádió különbözőségéről sokat lehetne mondani – más eszközök és más lehetőségek határolják el a művészet e két közvetítőszervét, és mindenesetre óvakodni kell attól, hogy a rádiót minden erővel színpadszerűvé formáljuk. A  rádiódráma új és eredeti műfaj, meg kell keresnünk titkait, fel kell fedeznünk szabályait, mert nem gyermeke a színpadi drámának, legfeljebb: rokona.