William Shakespeare

Lear király

(Részlet)

Dráma

Fordította: Vörösmarty Mihály

Fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-409-3

Személyek

Lear,

Britannia királya.

A franczia király.

A burgundi fejedelem.

Cornwall,

fejedelem.

Alban,

fejedelem.

Kent,

gróf.

Gloster,

gróf.

Edgar,

Gloster fia.

Edmund,

Gloster törvénytelen fia.

Curan,

udvaroncz.

Aggastyán,

Gloster haszonbérlője.

Orvos.

Bolond.

Oszvald,

Goneril udvarnoka.

Tiszt Edmund szolgálatában.

Nemesek, Cordelia kiséretében.

Hírnök.

Szolgák,

Cornwallnál.

Goneril,

Regan,

Cordelia

Lear leányai

Lovagok a király kiséretében.

Tisztek, követek, katonák és kisérők

Bevezetés

Lear király két negyedrét kiadásban jelent meg, mielőtt az 1623-ki folio-kiadásba kerűlt. Származási idejét 1603. és 1606. közé lehet tenni. 1603-ból van ugyanis Harsnet könyve: Discovery of Popish impostors, (Pápista csalók leleplezése), mely többek közt leírja, hogyan zsákmányolták ki a jezsuiták a babonás asszonyok hiszékenységét, midőn egy Puckham nevű katholikus házában három nőcselédet és két szolgát kigyógyítottak az ördöngösségből. Mikor az ügy a törvényszék elé kerűlt, nyilvánosságra jöttek mind amaz ördögi nevek és az ördöngösséggel járó különféle részletek, melyeket Shakspere Edgar hóbortos beszédjeiben felhasznál. Ezeket csak Harsnet könyvéből ismerhette, következőleg a drámát csak 1603. után írhatta. De 1606. előtt már készen kellett lennie, mert a londoni könyvkereskedők lajstromába való beiktatásánál világosan meg van említve, hogy Lear király-t 1606. karácsonyán előadták Whitehallban a királyi udvar előtt. Születési évéül legnagyobb valószínűséggel az 1604-ik évet lehet venni, mert a következő évben, 1605-ben már egy más Lear-dráma jelent meg, s nehogy ez tévedésbe vezesse a közönséget, mely összezavarhatta volna Shaksperenek a színpadon már előadott Learjével, megjelentek 1608-ban a negyedrét kiadások, Shakspere nevének világos megemlítésével és a tartalom megjelölésével.

A Lear királyról és leányairól szóló mondát a költő Holinshed krónikájából vette, mely így szól: „Leir, Bladud fia, a világ 3105-dik esztendejében foglalta el a brit trónt, ugyanakkor, midőn Joas volt Juda királya. Leir nemes érzésű férfiú volt, ki alatt az ország és népe felvirágzott. Ő építette Cairleir városát, mely most Leicesternek neveztetik, a Dore folyó mellett. A mint a könyvekben meg van írva, nem volt más utódja, mint három leánya, névszerint Gonorilla, Regan és Cordilla, kiket gyöngéden szeretett, kivált Cordillát, a legifjabbat.”

„Midőn ezen Leir élemedett lett és a kortól elgyöngűlt, meggyőződést akart szerezni leányainak szeretetéről s azt tenni utódjává a trónon, ki legjobban megnyeri tetszését. Azért először Gonorillát, a legidősebbet kérdezte, mennyire szereti őt. Gonorilla az isteneket hívta bizonyságúl, hogy jobban szereti őt saját életénél, mely pedig joggal a legdrágább előtte. E felelettel atyja nagyon meg volt elégedve s ugyanezt a kérdést intézte második leányához, ki ünnepélyesen megesküdött, hogy jobban szereti őt, mint a nyelv kifejezni képes, jobban, mint a világ minden más teremtményét. Erre maga elé hivatta legifjabb leányát, Cordillát, s ez a következő választ adá: Jól ismerem a nagy atyai szeretetet és gondviselést, melyet irántam mindig tanúsítottál, azért nem beszélek máskép, mint szívem érez és lelkiismeretem oktat. Légy meggyőződve, hogy mindig szerettelek, s a meddig életem tart, szeretni foglak, mint édes atyámat, és ha szeretetemet mélyebben meg akarod mérni, tudd meg: annyit érsz, a mennyivel bírsz, és eddig terjed szeretetem s nem tovább.”

„E felelettel az atya épen nem volt megelégedve, s férjhez adta két idősebb leányát, az egyiket Henninushoz, Cornwallis herczegéhez, a másikat Maglanushoz, Albania herczegéhez, s úgy rendelé, hogy halála után országa osztassék fel köztük, felét azonban rögtön megkapják. De harmadik leánya, Cordilla számára, semmit sem rendelt. Történt azonban, hogy Galliának, a mostani Francziaországnak egyik fejedelme, névszerint Aganippus, meghallá a nevezett Cordilla szépségét és női erényeit s hitvesűl kíváná őt. Követséget küldött atyjához és megkérte kezét. Válaszúl azt nyeré, hogy megkaphatja a leányt, de hozományra nem számíthat, mert már minden át van írva testvéreire. Daczára annak, hogy Cordilla nem nyert hozományt, Aganippus mégis nőül vette őt, egyesegyedül szépsége és szeretetreméltó tulajdonságai kedvéért. Ez Aganippus egyike volt a tizenkét királynak, kik akkoriban, mint a brit történetben írva van, Gallia fölött uralkodtak. De hogy visszatérjünk Leirre: midőn már igen magas kort ért, a két herczegnek, kik idősb leányait nőül vették, hosszúnak kezdett feltűnni az idő, míg trónra juthatnak; azért fegyvert ragadtak ellene és megfoszták uralkodásától, kikötve számára az élethosszig való eltartást. Életjáradékot tűztek ki számára, azaz meghatározott összeget szabtak ki háztartására, de idő folytán ezt is megrövidítették, úgy Maglanus, mint Henninus. De Leir legnagyobb fájdalma az volt, hogy látnia kellett leányainak szívtelenségét, kiknek a legcsekélyebb is, a mivel bírt, már sok volt, úgy hogy egyiktől a másikhoz kellett mennie és oly nyomorba jutott, hogy csak egy szolgát akartak neki engedni. Végűl két legidősb leánya, a hajdani szép és kedves szavak daczára, oly szeretetlenűl, vagy mondhatni, természetellenesen viselte magát, hogy szükségtől hajtva elbújdosott az országból és Galliába hajózott, hogy vigaszt keressen legifjabb leányánál, Cordillánál, kit azelőtt gyűlölt.”

„Lady Cordilla hallva megérkezését és inséges helyzetét, először titkon egy összeg pénzt küldött neki, hogy fölszerelhesse és állásához való személyzettel vehesse körűl magát. Így fölszerelve követte meghívását udvarához, s itt oly szíves, tiszteletteljes és gyöngéd fogadtatásra talált, úgy veje, Aganippus, mint leánya, Cordilla részéről, hogy nagy szívbeli vigasztalására szolgált, mert nem kisebb tiszteletet mutattak iránta, mintha ő maga lett volna az egész ország királya. És midőn elmondá másik két leányának viseletét, Aganippus hatalmas hadsereget és nagy hajóhadat szerelt föl, hogy visszahelyezze őt trónjára. Elhatározták, hogy Cordilla vele menjen, mert megigérte, hogy rá hagyja országát, mint jogszerű örökösére, tekintet nélkül arra, mit engedett át előbb másik két leányának és férjeiknek. S midőn a sereg és hajóhad elkészűlt, Leir leányával és vejével tengerre szállt, s midőn Britanniába érkeztek, győzelmes csatát vívtak ellenségeikkel, s Maglanus és Henninus elestek. Ezután Leirt visszahelyezték trónjára, melyen még két évig uralkodott s azután meghalt, mindössze negyven éven át uralkodván. Holttestét Leicesterben temették el, a Dore medre alatti sírboltban, közel a városhoz.”

A krónika azután még Cordelia sorsával is foglalkozik. Lear halála után ő lép a trónra s több éven át boldogan uralkodik; de aztán föllázadnak ellene unokaöcscsei, az albaniai Morgan és a cornwallisi Conidagus; legyőzik, börtönbe vetik s oly szorosan tartják, hogy kétségbeesésében megöli magát.

Gloster grófnak és két fiának történetét, mely párhúzamosan halad Lear és leányainak történetével, s oly művészileg van bele szőve, hogy nem mint egyszerű epizódot, hanem mint a dráma cselekvényének kiegészítő részét kell tekintenünk, Shakspere Sidney Fülöp Arcadiá-jából vette. Itt egy paphlagoniai király szerepel, ki épen úgy, mint Gloster, hitelt ad törvénytelen fia, Plexistus, áskálódásainak a törvényes fiú, Leonatus ellen, s ez kénytelen futás által menteni meg életét. Plexistus ekkor letaszítja atyját a trónról, megvakítja és nyomorba dönti. A boldogtalan apát Leonatus veszi oltalmába, vezetője lesz bújdosásában s megmenti életét, midőn egy magas szikláról le akar ugrani. Eddig tart a hasonlóság. A mi ezután történik, annak semmi köze sincs Edgar és Edmund történetéhez. A korcs Plexistus meg akarja gyilkolni testvérét, de ez ellenáll s szövetségesekre talál; a pontusi király is hadat küld segítségére, a nép fellázad Plexistus ellen és elűzi. A vak király Leonatus fejére helyezi a koronát s abban a pillanatban meghal.

Shakspere életében Lear király az akkori közönség legkedveltebb darabjai közé tartozott, a mit a több negyedrét kiadáson kívül az is bizonyít, hogy ugyan-e tárgyról s ugyan-e czím alatt egy más dráma is jelent meg, kevéssel a valódi Lear után, s ennek népszerűségét akarta a maga számára kizsákmányolni. Alig van a költőnek darabja, mely oly gazdag volna összeütközésekben, mint ez. Mintha megbomlott volna a világ egész rendje, szétszakadnak mind ama kötelékek, melyek az embereket egymáshoz fűzik, a családi, állami, társadalmi életben egyaránt; minden téren ellentétben és harczban állnak egymással az emberek; a kiket a természet és az emberi törvény egymás szeretetére és tiszteletére utal, föltámadnak egymás ellen, az emberi állat lerúgja magáról a békókat, melyeket vallás, állam, polgárosodás, műveltség, emberiesség reá raktak, hogy megférjen hozzá hasonlóival. Az atya eltaszítja gyermekét, a leányok elűzik apjokat és életére törnek, a testvér áskálódik testvére ellen, az atya fia ellen támad, a fiú atyja életére tör, a hitves férje élte ellen leselkedik s életében másnak igéri kezét, a nővérek egymás hatalmára és életére törnek, az uralkodó elűzi hűbéresét, a szolga ura ellen támad és megöli, a pártok harczon kelnek egymás ellen s a külföld fegyverrel avatkozik az ország belső ügyeibe, míg végre az elszabadúlt emberi szenvedélyek zűrzavaros tombolásába beleszól a halál felségszava és csendet parancsol mindenkinek, gonoszaknak és jóknak, hibásoknak és ártatlanoknak egyaránt. Az emberi szenvedélyek e zordon tragédiájának valóban nem lehet más megoldása, mint a melyet, régi forrásaitól s a többi feldolgozásoktól eltérőleg, a költő adott neki; és Shakspere úgynevezett javítói, kik a színházi közönség idegeinek kíméléséből Lear király befejezésének borzalmasságát is enyhíteni óhajtották, (például életben hagyva Cordeliát és a trónra emelve Edgarral, kivel az egész drámán végig szerelmi idyllt sző, s életben hagyva Leart és Kenttel együtt kényelmes kolostori magányban engedve befejeznie életét) nemcsak beavatkozást követtek el a költő felségi jogaiba, hanem bántó disharmoniával fejezték be a szenvedélyek hatalmas hangversenyét. A szavak, melyekkel Kent a szörnyű éjjeli zivatart jellemzi, alkalmazhatók a fellázadt emberi indulatok viharára is, melynek dörgése az egész drámán végig hangzik.

Még a setétség kóbor népe is

Elrémül a zord ég tekintetén

S odvába rejtezik. Mióta férfi lettem,

Tűz áradást, mint ez, ily szörnyű kitörését

A menydörgésnek, s ily vad förgeteg

Dörömbölését, nincs emlékzetem, hogy

Hallottam volna; ember alkata

Nem bír meg ennyi kínt és rémülést.

Lear ábrázolása minden nemzet tragikus szinészeinek legnemesebb becsvágya volt, s a legnagyobb tragikusok, kik Shakspere halhatatlan alakjainak adtak életet, Othello, Macbeth, Hamlett társaságából soha sem hagyták ki Lear király-t. A magyar színpadon már e század második tizedében, 1812-ben, előfordúl; a nemzeti színházban eleinte a fordító neve nélkül adták, később Vajda Péter és Egressy Gábor fordításában. Vörösmarty, ki Julius Caesart már 1839-ben lefordította, a forradalom után, nyéki magányában fogott Lear király-hoz, mely azonban csak halála után, 1856-ban jelent meg, az újabb nemzeti könyvtár kiadóinak költségén. Vörösmarty fordításában foglal helyet Lear király a Kisfaludy-társaság Shakspere-kiadásában is, s ugyanezt a fordítást használja a nemzeti színház 1870 óta.

Lear és Oedipus! Ez a két nagy képviselője a gyermekeitől megbántott atya haragjának és fájdalmának, az ó- és az újkorban. Mindkettő ellen hálátlanúl feltámadnak gyermekeik, mindkettőt elűzik, nyomorba döntik, mindkettőnek ajkán átokká válnak az áldás szavai. Sophokles és Skakspere, az ó- és az újkor két legnagyobb drámai költője örökítette meg az atyai fájdalom alakjait. De nagy különbség van a kettő között, s e különbség nem csupán a két költő különbsége, hanem a két külön világnézeté, melynek mindegyik kifejezést ad. Oedipusban az ókor pogány világnézete, az elkerülhetetlen végzetben való hit, Learban az újkor keresztény világnézete, az emberi szabad akaratban való hit van kifejezve. Oedipus eszköz az istenek kezében, Lear saját sorsának kovácsa; azért Oedipus átkaiban, melyeket hálátlan fiaira mond, az isteni harag hajthatatlansága és fensége nyilvánúl, s ő maga, eszének épségét megőrizve, teljesített földi hivatásának öntudatával és nyugalmával indúl önként alvilági útjára; Lear átkaiban, melyeket hitszegő leányai ellen szór, a fellázadt harag kitöréseiből kihangzik az egyéni fájdalom hangja és az elkövetett hiba öntudatának vádja; esze nem tud ellenállni ennyi csapásnak és megbomlik, s kétségbeesetten, a legnagyobb fájdalom súlya alatt hal meg. Oedipus megátkozza hálátlan fiait s megjósolja vesztöket, de jó és szeretett gyermekének, Antigonénak halálát nem látja. Ez a fájdalom, a legnagyobb valamennyi közt, Lear számára van fentartva, ki sértett hiúságból eleinte eltaszította kedvelt gyermekét, az egyetlen jót leányai közt, s akkor veszti el, midőn megismerte értékét. Végperczét nem a befejezett szörnyű hivatás öntudata teszi istenileg nyugodttá, mint Oedipusét; hanem az elkövetett egyéni hiba és igazságtalanság önvádja teszi kétségbeejtővé.

Megmenthetném! s örökre oda van.

Cordelia, Cordelia, várj egy kevest. Hah!

Mit mondasz? Mindig nyájas volt szava,

Szelíd és halk – nőben dicső dolog…

…S az én szegény kis

Bolondomat megfojtották. Nincs, oh nincs

Már benne élet. Mért kéne élnie

Patkánynak, ebnek, lónak, ha neked

Lélekzeted nincs. Ó nem fogsz te többé

Eljönni, nem, soha, soha, soha!

Gomboljatok ki kérlek – köszönöm

Látjátok ezt? Nézzétek őt. Nézzétek ajkait,

Ide nézzetek, ide nézzetek.

Így hal meg kétségbeesetten, a vigasz legkisebb sugara nélkül, utolsó perczig üldöztetve öntudatától. A halál valóban megváltás, az egyetlen megoldás reá nézve, az egyetlen kivezető út a szörnyű helyzetből, melyet elkényeztetett akarata teremtett számára. Mily más szavakkal vesz búcsút az élettől Oedipus, kinek végperczét semmi elkövetett hibának emléke sem keseríti meg, mert a mi rosszat tett, nem saját elhatározásából tette, hanem az istenek tették általa.

Menjünk hát, sürget már az istenek jele,

Menjünk halasztás nélkül sírhelyem felé.

Jertek, leányim; én leszek vezéretek

Ez útamon, miként eddig ti voltatok.

Jertek, ne fogjátok kezem; hadd leljem én

Magam fel a szent sírt, hol végzetem szerint

Nyugodni fognak hamvaim e föld alatt…

Megyek, megyek már és bevégzett éltemet

Hades honába rejtem. Kedves idegen!

Szálljon reád, hazádra s népeid fölé

Az ég áldása, és a boldogság ölén

Gondoljatok reám, ki többé nem leszek.

Így indúl végső útjára Oedipus. Mint az istenek kiválasztott eszköze, még halálában is eltér a közönséges emberektől; nem hal meg, nem rothad el teste, nem hamvasztják el földi maradványait; élve száll alá az alvilágba és Theseuson kívül senki sem tudja a helyet, hol elhagyta e földet. Mint egész életében, úgy halálában is valami természetfölötti van, s épen azért búcsúszavai magasztosak ugyan és fölemelik a lelket, de Lear fájdalmának zavaros kitörései, zilált szavai, kétségbeesett halála jobban meghatnak, inkább szívünkhöz szólnak, mert emberiebbek, mert általunk, emberek által jobban megérthetők, mert benne, hibájában úgy, mint szenvedésében, az emberi természetet, minmagunkat látjuk s együtt érzünk vele.

Learban az elkényeztetett emberi akarat tragédiáját látjuk. Az akaratét, mely akkor is megőrzi erejét és igényeit, midőn értelme, ítélete meggyöngűlt s nem tarthatja fenn vele az egyensúlyt. Ez vezeti az igazságtalanságra, melyet Cordelia ellen elkövet s ez bírja azon oktalan tettre, melylyel országát, hatalmát oda adja másik két leányának. A hosszú uralkodás, a fejedelmi mindenhatóság, az udvari tömjén és hízelgés, a föltétlen engedelmesség, melyet egész életén át tapasztalt, – ezek voltak, melyek akaratát elkényeztették, s az aggkortól meggyöngűlt elméje mindezt önmagának, saját személyének és nem a hatalomnak tulajdonította, s elhitette vele, hogy ugyanazon hódolat és tisztelet fogja körülvenni személyét akkor is, ha nem lesz vele összekötve a hatalom varázsa. És midőn mindebben csalódnia kellett, midőn látta, hogy nemcsak leányai fordúlnak ellene, hanem még a szolgák is, elméje nem bírja el a hirtelen fordulatot és megbomlik. Az akadályok, melyeket akarata talál mindenfelé, nem ezt törik meg, hanem gyöngébb részét, az értelmet, s őrültségében még mindig a mindenható király hangján beszél, kinek akarata nem ismer korlátot. De a szenvedések megtisztítják lelkét a salaktól, s a szeszélyes, lobbanékony, zsarnoki Learnél, ki a hízelgést mintegy adó gyanánt rója ki leányaira, sokkal magasabban áll az őrültségéből magához tért, ellenségeinek fogságába esett Lear, a ki megismerte és megbánta hibáját, melyet hatalmának mámorában elkövetett. Egyik legszebb része az a drámának, midőn a vele együtt fogságba esett Cordelia előtt lefesti a boldogságot, mely börtönükben vár reájok, hol menten a világ minden hiú fényétől együtt és egymásnak fognak élni.

…Menjünk a fogságba: ott

Fogunk mi, mint kalitban a madár

Dalolni ketten. Áldásom ha kéred,

Letérdelek s kérem bocsánatod!

Így élünk majd, dallunk, imádkozunk,

És agg regéket mondunk, nevetünk

Az arany lepkéken, s mint mulatkozik

A kóczos nép az udvar hírein,

És közbeszólunk, hogy ki nyer, ki veszt,

Ki van benn vagy künn, és oly rejteményes

Arczot veszünk fel, mintha kémei volnánk

Az isteneknek. Börtönünkben így

Kivárjuk a viszálkodó nagyok

Fondor világát, mely árad s apad

A hold szerint…

Ily áldozatra, oh Cordeliám,

Még isteneink is tömjént gyújtanak.

Első felvonás.

I. jelenet.

Udvari terem Lear király palotájában.

Kent, Gloster, Edmund jönnek.

KENT. Úgy hittem, a király inkább kedveli Alban herczeget, mint Cornwallt.

GLOSTER. Nekünk is mindig úgy tetszett; de most az ország felosztásánál ki nem vehető, melyik fejedelmet

becsüli inkább; mert az egyenlőség úgy ki van mérve, hogy maga a szigor sem tehet választást osztályrészeik közt.

KENT. Nem a te fiad ez Mylord?

GLOSTER. Nevelése, Sir, rovásomra történt. Annyiszor pirúltam elismerni, hogy most már elég orczátlan vagyok azt tenni.

KENT. Nem foghatlak meg.

GLOSTER. De igen ezen ficzkó anyja, mert domborúvá lőn, és valóban, Sir, előbb volt fia bölcsője, mint férje ágya számára. Orontod a hibát?

KENT. Miután az eredmény ily derék, nem kivánhatom nem történtnek a hibát.

GLOSTER. Egyébiránt, Sir, nekem törvényes fiam is van, néhány évvel idősebb ennél; de mind a mellett nem kedvesb előttem, ámbár ez a gazkölyök egy kissé mohón jött a világba, mielőtt hítták volna. De anyja szép volt, s anyja fiát végre is el kelle fogadnom. Ismered ezen nemes urat Edmund?

EDMUND. Nem, Mylord.

GLOSTER. Kent Lord. Úgy tekintsd ezentúl, mint tisztelt barátomat.

EDMUND. Szolgálatjára nagyságodnak.

KENT. Kell hogy szeresselek, s rajta leszek, hogy jobban megismerjük egymást.

EDMUND. S én, Sir, törekedni fogok hogy azt megérdemeljem.

GLOSTER. Künn volt vagy kilencz évig, s ismét mennie kell. – A király jön!        (Harsonaszó.)

Lear, Cornwall, Alban, Goneril, Regan, Cordelia, s kiséret jönnek.

LEAR. Gloster! menj, hídd elő Frankhon s Burgund urait.

GLOSTER. Tüstént, felség!

LEAR. Azalatt kimondjuk rejtett szándokunkat.

Adjátok a térképet. Tudnotok kell,

Hogy országunkat három részre osztók

S erős feltétünk minden gondot és bajt

Lerázni aggkorunkról, általadván

Ifjabb erőknek, míg magunk tehertől

Menten mászunk a sír felé. Fiunk

Cornwall és nem kevésbbé szeretett

Fiunk Alban, ez órában szilárd

Akaratunk leányaink jegydíjait

Külön kiszabni, hogy jövő viszálynak

Már most elejét vegyük. Két fejdelem,

Burgund- és Frankhon nagy vetélkedők

Legifjabbik lányom szerelmeért,

Rég udvarolnak házunknál, s nekik most

Választ kell adnunk. Szóljatok leányim,

Minthogy mi most le akarunk mondani

Uralkodás-, s az ország gondjai-

S jövedelmiről. Mondjuk hát: melyitek

Szeret leginkább, hogy legfőbb kegyünket

Érdem szerint adhassuk. Goneril,

Első szülöttünk, szólj először.

GONERIL.         Én, Sir,

Jobban szeretlek, mint kimondható,

Drágább vagy előttem, mint szemem világa,

Tér és szabadság s minden a mi ritka,

Dús és becses. Szeretlek nem kevésbbé

Egy épség, kellem, szépség és becsűlet-

Áldotta életnél: mint valaha

Gyermek szeretve s imádva volt apa,

Szeretettel, melyhez a szó képtelen,

A lélekzet szegény. Szeretlek úgy,

Hogy annak módja és határa nincs.

CORDELIA. Cordelia mit tegyen? Hallgat s szeret.

LEAR. E két vonal közt mind e tartománynak,

Ez árnyas erdők-, dús mezők-, tanóros

Legelők- és teljes folyamoknak

Urává teszlek: Alban és a te

Utódaidnak légyen öröke.

Mit mond most második leányunk,

A drága Regan, Cornwall nője? Szólj!

REGAN. Nénémmel én egy érczből szerkezett

Méltónak tartom hozzá magamat.

És úgy találom igaz szivem szerint,

Hogy ő saját érzelmimet nevezte meg,

Csakhogy nem egészen: minden más örömnek,

Mit az érzékek legdúsabb tára nyújt,

Én ellenéül vallom magamat,

S csupán boldognak felségedhezi

Szeretetemben.

CORDELIA. (félre).

Szegény Cordelia!

És mégsem az, mert szívem gazdagabb,

Mint nyelvem: abban biztos vagyok.

LEAR. Szép országunknak e bő harmada

Neked s utódidnak jut örökűl,

Térségre, bájra, becsre Goneril

Részénél nem csekélyebb. S most örömünk

Legvégső-, nem legalsója, kinek

Ifjú szerelmeért Burgund teje,

Frankhon borai vetélyben küzdenek,

Mit szólsz te, hogy szerezz egy harmadot,

Dúsabbat mint testvéridé? beszélj.

CORDELIA. Semmit, Mylord.

LEAR.         Semmit?

CORDELIA.         Semmit.

LEAR. Még egyszer szólj, a semmiből misem lesz.

CORDELIA. Boldogtalan én! ki számhoz nem birom

Emelni szívemet. Szeretem fölségedet

Tisztem szerint, sem többé, sem kevesbbé.

LEAR. Hogyhogy Cordelia? jobbítsd szavaidat,

Ne hogy szerencsédet megrontsa.

CORDELIA.         Jó uram!

Nemzőm vagy, fölneveltél és szerettél.

A tartozást én úgy rovom le, mint

Illik s méltó: szeretlek, engedelmes

Vagyok, tisztellek mindenek fölött.

Mért mennek férjhez nénéim, ha mondják,

Hogy csak téged szeretnek? Én ha egykor

Tán férjhez mennék, akkor az, kivel

Jegyet váltottam, bírni fogja fél

Szerelmem, gondom s tartozásomat.

Úgy mint nénéim, hogy csupán atyámat

Szeressem, férjhez nem megyek.

LEAR.         De hát

Szived szerint szólsz?

CORDELIA.         Úgy én jó uram.

LEAR. Oly ifju s oly szivetlen.

CORDELIA.         Ifju s oly

Őszinte csak Mylord.

LEAR.         Legyen tehát!

Őszinteséged vedd jegypénzedűl,

Mert esküszöm a nap szent sugárzatára,

Hecate rejtelmeire és az éjre,

A világok minden működésire,

Mik által élünk s lenni megszününk:

Az atyai gondot ím megtagadm,

A vérrokonság minden jogait.

Légy mind örökre szűmtől idegen.

A durva scytha, vagy ki gyermekét

Emészti föl, étvágyát csillapítni,

Csak úgy legyen velem rokon, csak úgy

Segítve, szánva, mint te – volt leányom!

KENT. Oh jó uram –

LEAR.         Békével Kent, ne jőj

A sárkány és haragja közé. Leginkább

Szerettem őt, s szelid dajkálatára

Reméltem bízni végső napjaim.

       Cordeliához.

El innen! menj szemem elől. Úgy legyen

Nyugalmam a sír, mint most leveszem

Az atyai gondot róla. – Jőjenek

A Frank s Burgund. Ki mozdul? Ím e harmadot

Cornwall s Alban! vessétek két leányom

Jegybirtokához. Házasítsa ki

Emezt a dölyf, mit nyiltságnak nevez.

Most kettőtöknek adjuk a hatalmat,

Előnyt és minden hasznot, a mi a

Felséghez tartozik. Magunk havonként,

Fentartva száz legényt, kiket ti fogtok

Ellátni, nálatok veszünk lakást

Felváltva, kellő sorban. E felett

Megtartjuk a király név- és czímeket.

Jövedelmek, uralkodás s a végrehajtó

Hatalom, legyen tietek kedves fiaim!

Minek jeléül ím e koronán

Osztozzatok.

KENT. Fejdelmi Lear,

Kit mint királyom’ tisztelék, szerettem

Atyám gyanánt, s mint mestert úgy követtem,

S imámba zártam mint nagy pártfogómat –

LEAR. Feszűlt a húr, szaladj a nyíl elől.

KENT. Csak jőjön bízvást, hogy szivem körébe

Fúrjon hegyével. Kent legyen goromba,

Ha Lear őrjöng. Vén ember, mit cselekszel?

Hiszed, hogy a kötelesség szólni nem mer,

Midőn a hatalmat a hizelkedésnek

Bókolni látja? Hol dőre lett a fölség,

Ott a becsület nyiltsággal tartozik.

Vond vissza végzésed’, hozd helyre tüstént

Legjobb belátásod szerint ez undok

Elhirtelenkedést. Éltem’ reá!

Hogy ifjabb lányod nem szeret kevesbbé,

S nem is mind léha szív, kinek halk szózatát

A puszta pandal vissza nem veri.

LEAR. Ne többet, életedre!

KENT.         Éltem’ eddig is csak

Zálognak tartám ellenségeid

Számára, s most midőn saját

Megmentésed forog fenn, föl merem

Áldozni érted.

LEAR.         El szemeim elől.

KENT. Láss jobban Lear, engedd, hogy én legyek

Szemed világa.

LEAR.         Apollóra mondom.

KENT.         Apollóra hát király,

Hiába hívod istenségidet.

LEAR. Ó pártütő jobbágy. (Kardjára teszi kezét.)

ALBAN és CORDELIA. Bocsáss meg drága felség!

KENT. Tedd, öld meg az orvost, s a rossz nyavalyának

Juttasd a díjt. – Határzatod

Vedd vissza, vagy míg a szó torkomon

Kiférhet, azt mondom: rosszúl tevél.

LEAR. Hallgass meg hitszegő!

Hűbérenczem ki vagy, hallgass meg engem.

Minthogy te minket esküt szegni késztél

(Mit eddig tenni nem merénk) s kihívó

Gőggel hatalmunk s végzésünk között

Utunkat álltad, (mit sem helyzetünk,

Sem vérünk el nem tűrhete) hogy hatalmunk

Csorbát ne szenvedjen, meg kell lakolnod:

Im öt napot hagyunk hogy magadat

Ellásd világi baj s szükségek ellen,

Hatodikat rá, hogy gyűlölt hátadat

Országunknak fordítsd, a tizedik

Napon, ha számüzött fejed itt találják,

A percz halálod. El innen! Jupiterre,

Ez visszavonhatatlan.

KENT. Isten veled király! Míg így cselekszel,

Künn a szabadság, itt a számüzés.        (Cordeliához.)

Az istenek ójanak meg drága szűz,

Ki jogosan érzesz s oly bölcsen beszélsz.

       (Goneril és Reganhoz.)

S ti a mint szóltok, úgy cselekedjetek,

Hogy jó eredményt szűljön a kegyes szó.

S így óh fejedelmek, Kent bucsút veszen,

S öreg lábakkal új országba megy.

GLOSTER. Im nagyságos király:

Burgund és Frankhon fejedelmei.

LEAR. Először is tehozzád fordulunk.

Burgund fejdelme, a ki e királylyal

Kérője voltál lányunknak. Mi volna

A legkevesb, mit jegyben kérsz vele,

Különben felhagyván a mátkasággal?

BURGUND. Magas királyi felség! többet én

Ajánlatodnál nem követelek,

Sem fenséged kevesbet adni nem fog.

LEAR. Nemes Burgund, mi úgy tartottuk őt,

Míg előttünk kedves volt. Most ára csökkent:

Itt áll, Sir. És ha bármi a kevésből,

Mi benne értéknek mutatkozik,

Vagy mind az bár megtoldva haragunkkal

És semmi mással, képes kedvedet

Megnyerni: ím itt áll, tiéd.

BURGUND. Így nem tudok felelni.

LEAR.         Sir.

A milyen gyarló és barátlan, új

Leányunk a gyülöletben, kinek

Jegypénze átkunk, s tőlünk idegen

Szent eskü által, így mint van, veszed

Vagy itt hagyod?

BURGUND.         Felséges úr, bocsáss meg,

Ily feltét mellett nem választhatok.

LEAR. Úgy hagyd őt Sir. Mert a hatalomra,

Mely megteremtett, minden vagyonát

Elődbe adtam… Nagy király,

Nem akarnék vonzalmadtól annyira

Eltérni, hogy téged, hol gyűlölök,

Ott párosítsalak. Kérlek tehát,

Fordítsd szerelmed méltóbb tárgy felé,

Mint e nyomorék, mit elfogadni csaknem

A természet pirúl.

FRANK.         Ez rendkivűli,

Hogy az, ki legkedvesb volt csak imént,

Dicséretednek tárgya, balzsama

Agg napjaidnak, legdrágább s becsesb,

Egy percz alatt oly szörnyet vétkezett,

Mi kedvezésid annyi jeleit

Lefosztja róla. Vétsége, úgy hiszem,

Oly nagy lehet s természet-ellenes, hogy

Vagy ő a szörny, vagy korábban hirdetett

Hajlandóságod jön gyanú alá.

Mit róla hinnem oly hit kellene,

Melyet csoda nélkűl az ész soha

Belém nem olthat.

CORDELIA. Mégis, kérem fölségedet, (mivel

Nyelvem nem elég beszédes és sima

Czél nélkül szólni, mert én a mi jót

Szándékozom, szó nélkül megteszem)

Tudassa fölséged, hogy nem sötét

Bűnfolt, gyilkosság, vagy hivalkodás,

Tisztátlan élet vagy tán becstelenség

Az, a mi jóakarata- és kegyétől

Megfoszta engem, és csupán hiánya

Annak, mi által gazdagabb vagyok,

Mert telhetetlen nyelvem és szemem nincs,

Minek én örűlök, bár nem bírva azt,

Kiesém kegyeidből.

LEAR.         Jobb leende nem

Születned, mint nekem jobban nem tetszened.

FRANK. Csak ennyi hát? természet lassusága,

Mely a történetet nem mondja el,

Midőn azt tenni kész. Burgund ura

Mit szólasz a hölgyhöz? A szerelem

Csak úgy szerelem, ha nem zavarjuk össze

Tekintetekkel, melyek a valódi

Ponton kivűl esnek. Kivánod? ő

Magában is jegykincs.

BURGUND.         Felséges úr!

Add át a részt, mit önként megigértél,

És én tüstént kezet nyújtok neki,

Mint Burgund asszonyának.

LEAR. Semmit, megesküvém s szilárd vagyok.

BURGUND. Sajnállak, hogy ki elvesztéd atyádat,

Most férjet vesztesz.

CORDELIA.         Békesség vele!

Burgund szerelme kincseket vadász.

Én nője nem leszek.

FRANK.         Gyönyörű Cordelia,

Ki szegényűl legdúsabb vagy, elhagyottan

Legfeltünőbb, s utáltan legszerettebb!

Téged s erényid elfoglallak itt,

Szabadon fölvennem, mit eldobának.

Ó istenek! istenek! mily különös,

Hogy a hidegség, mely téged lenéz,

Szerelmem lángzó tiszteletre gyújtja.

Jegydíjtalan lányod, király, kit a sors

Hozzám vetett, királyném lesz, királyné

Népem s a szép Frankhon felett, vizes

Burgund valamennyi herczege képtelen

Megvenni tőlem e dicsértelen,

De drága hölgyet. Szép Cordelia!

Végy búcsút tőlök, ámbár nem szerettek.

A vesztett itt-ért jobb másholt nyerendesz.

LEAR. Vidd őt, király, legyen tied, nekünk

Nem lányunk és ne is jőjön soha

Többé szemünk elé. – Most menj tova

Kegyünktől elszakadtan, nem szeretve

S áldatlanúl. – Nemes Burgund jerünk.

(Harsonaszó. Lear, Burgund, Cornwall, Alban, Gloster s a kiséret távoznak.)

FRANK. Bucsúzz nővéreidtől.

CORDELIA. Atyámnak drága gyöngyei, nedvesült

Szemmel hagy el Cordelia. Jól tudom,

Mik vagytok; s mint testvér, igaz nevén

Hibátokat nevezni nem fogom.

Atyámmal bánjatok jól. Megdicsért

Jó szívetekre bizom. Ó ha még kegyében

Volnék, jobb helyre vágynám tenni őt.

Isten veletek.

GONERIL.         Ne oktass tiszteinkre.

REGAN. Urad kedvében járj, ki a szerencse

Koldúskenyeréhez juttatott. Daczoltál:

Ezen hibádért most méltán lakolsz.

CORDELIA. Mit a csel rejt, kifejti az idő.

A képmutató kudarczot vall utóbb.

Szerencse veletek.

FRANK.         Jer szép Cordeliám.

(Cordelia s franczia király elmennek.)

GONERIL. Sok mondani valóm van testvér, mi kettőnket legközelebbről érdekel. Úgy gondolom, atyánk az éjtszaka távozik.

REGAN. Bizonyosan, és pedig veled, a jövő hónapban hozzánk jő.

GONERIL. Láthatod, agg kora tele változékonysággal; e felől nem csekély tapasztalást vehettünk épen most. Nővérünket mindig legjobban szerette, s mily nyomorú ok miatt taszította most el magától. Ez mégis igen feltűnő.

REGAN. Korának gyöngesége. Egyébiránt ő magát is örökké csak fölületesen ismerte.

GONERIL. Legjobb, legépebb életkora is csupa meggondolatlanság volt. Mindig készen lehetünk rá, hogy éreztetni fogja velünk, nem csak egy rég megrögzött életszokás gyarlóságait, hanem ezen fölül mind azon korlátlan szeszélyeket, mik a gyenge s mogorva vénséggel együtt járnak.

REGAN. Megérjük, hogy több ily váratlan kitörései lesznek, mint most Kent száműzése volt.

GONERIL. Továbbá a bucsúvétel bókja közte s a franczia király között! Kérlek, tartsunk össze, ha atyánk ily szeszélyekben mutatja ki tekintélyét; ez utóbbi lemondása is csak szégyenünkre válik.

REGAN. Majd beszéljünk róla.

GONERIL. Kell tennünk valamit, még pedig hevenyében.        (Elmennek.)