William Shakespeare

Minden jó, ha jó a vége

(Részlet)

Dráma

Fordította: Győry Vilmos

Fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-403-1

Személyek

Francziaország királya.

Flórencz uralkodó herczege.

Bertram,

Rousillon grófja.

Lafeu,

agg főnemes.

Parolles,

a gróf kisérője.

Több franczia nemes ifjak,

Bertrammal együtt hadiszolgálatban.

Várnagy,

Rousillon grófnénál.

Bohócz,

ugyanannak szolgálatában.

Apród.

Rousillon grófné,

Bertram anyja.

Heléna,

gyámleánya.

Egy flórenczi özvegyasszony.

Diana,

ennek leánya.

Violenta,

Mariana,

ez utóbbiak szomszéd- s barátnői.

Főurak, a király kiséretéből; tisztek, katonák, francziák és flórencziek

Bevezetés

E darab először az 1623-ki folio-kiadásban jelent meg nyomtatásban. Korábbi külön kiadásai nincsenek, az egykorú emlékekben sem történik róla semmi megemlékezés, melyből származási évére lehetne következtetni, ha csak ilyennek nem veszszük Meres 1598-ki lajstromát, mely Shakspere darabjai közt egy „Love’s labour’s wonne” (Nyertes szerelmi fáradság) czímű vígjátékot említ, mintegy pendantjáúl „Love’s labour’s lost” (Kárba ment szerelmi fáradság, vagy Felsült szerelmesek) czímű vígjátékának. Mivel pedig Shakspere meglevő színművei között most csak ez utóbbit találjuk, s a „Love’s labour’s wonne” czímű vígjáték sem nyomtatásban nem jelent meg, sem egyáltalában soha semmi más említés nem történik róla, azt pedig lehetetlen föltenni, hogy egy darab, melyet a költő virágzó férfi korában leghíresebb művei közé soroltak, nyomtalanúl elveszszen: azért e czím alatt mindenki Shaksperenek egy más czímen ismert, most is meglevő színművét keresi, s a legtöbben a jelen darabot tartják legjobban megfelelőnek, mint a melyre tárgyánál fogva leginkább illik a „Nyertes szerelmi fáradság” czím. Ezek szerint e darab eredetileg két czím alatt jelent volna meg, melyek közűl Meres az egyiket, a folio-kiadás szerkesztője a másikat tartotta meg, vagy pedig Shakspere az egyik czím alatt írt ifjúkori darabját később átdolgozta és a másik czímmel látta volna el. E hypothesis szerint a Minden jó, ha jó a vége czímű vígjátéknak 1598. előtt kellett készülnie.

De Shakspere nyelvének legalaposabb ismerője, Delius, a styl és verselés legjellemzőbb tulajdonságaiban oly feltünő különbséget lát a költő ifjúkori drámáinak styljétől és nyelvétől, hogy e darabot úgy a mint mostani alakjában ismerjük, lehetetlen ez ifjúkori művek közé számítani. Föl kell tennünk tehát, hogy a költő későbben teljesen újra dolgozta darabját. Hertzberg azonban még tovább megy, és a Deliustól vetett alapból kiindulva, a darab benső ismertető jeleiből azt következteti, hogy a költő fejlődésének középső korszakából való s 1603-ban készülhetett. A miből természetesen az is következik, hogy a Meres lajstromában említett „Love’s labour’s won” nem lehet a mi darabunk, hanem valami mást kell Shakspere ifjúkori drámái közt keresnünk, melyre e czím ráillik, s ilyenűl jelölik meg Palleske után többen, még pedig nagy valószínűséggel, a „Makranczos hölgy”-et, mely az ifjúkori színművek közé tartozik s ezen a czímen nincs megemlítve Meres lajstromában. A „nyertes szerelmi fáradság” czíme kétség kívül rá illik Petruchio küzdelmeire, melyekkel megtöri a bősz Katát és győzelemre segíti szerelmét. Hogy a jelen darabnak Shakspere maga a Minden jó, ha jó a vége czímet adta s ezt akarta megtartani, kitűnik e mondat hangsúlyozásából és többszöri ismétléséből a darab jellemző fordulatainál. Így a negyedik felvonás negyedik színjében, Heléna végszavaiban:

Mind jó, ha jól végződik: koronát

A vége hoz, mivel jutalmat ád.

Vagy az ötödik felvonás első színjében, midőn Heléna az özvegygyel és Dianával a királyt keresi, ki sorsuk fölött dönteni fog:

Ha jól végződik, minden jó lehet még,

Bár sok tör ellenünk s erőnk csekély.

A darab meséjét a költő Boccaccio „Giletta di Narbona” czímű novellájából vette, mely a Decameron harmadik részében a kilenczedik helyen található. E novellát Paynter fordításából ismerhette. De ugyanezen novella egy olasz drámában is szolgált alapúl, s ez Bernardo Accolti Virginiája, mely először Flórenczben 1513-ban jelent meg. Shakspere ismerhette e darabot; mert a XVI. században épen nem volt szokatlan dolog Angliában, hogy vándorló olasz társaságok előadásokat tartottak, melyeket Shakspere is láthatott és megérthetett, ha máskép nem, magyarázat segítségével, ámbár semmi sem igazolja azoknak makacsságát, kik semmiképen sem akarják elismerni, hogy Shakspere olaszúl is tudhatott.

Hogy pedig Shakspere nemcsak ismerhette, hanem valósággal ismerte is Accolti Virginiáját, azt kimutatta Klein az „olasz dráma történetében”, összehasonlítva Shakspere és Accolti drámáit egymással és közös forrásukkal, Boccaccio novellájával. Accolti Virginiája nem más, mint Shakspere Helénája; a novella és Shakspere Roussillon grófja Accoltinál Alessandro, salernoi herczeg, a király: nápolyi Alfonso, Shakspere Dianája: Accoltinál Camilla, míg a novellában nincs neve, Shakspere özvegye: az olasz drámában Costanza. Klein szerint Heléna és Virginia első magánbeszéde körűlbelűl ugyanazon érzelmeket és gondolatokat fejezi ki; de még meglepőbb a hasonlóság a két leány második monológjában. A mint Shaksperenél Heléna második monológjára közvetlenűl a beteg király és Bertram jelenete következik, hasonlóképen Accoltinál a nápolyi király és a salernoi herczeg jelenete. A király beszélgetése az orvosnővel mindkét darabban megegyezik a helyzet és a jellemek fő vonásaira nézve; csak azon különbséggel, hogy Alfonso, mint a novellában, nyolcz napi határidőt enged, míg Shakspere királya csak huszonnégy órát. Ellenben az Accoltinál említett tűzhalált Shakspere egyszerűen halálra változtatja.

Az egyes verseknek értelmileg hű, néha szószerinti fordításán kívül, folytatja a dráma történetének írója, Shakspere és Accolti jeleneteinek párhuzamossága csalhatatlan bizonyítékúl szolgál, hogy Virginia ismerős volt a Minden jó, ha jó a vége költője előtt. E párhuzamosságra nézve a novellában semmi támaszt sem találunk… Accoltinál Virginiának van egy lángoló imádója is, Sylvio lovag, ki el van határozva, megosztani vele a szörnyű tűzhalált. Ez alak beszövésében, mondja Klein, az a szerelmi erő és hatás tükröződik, mely Virginiából kisugárzik, és a hatalmas érdek, melyet a viszonzatlan, megvetett, kigúnyolt szenvedély hősnője másban gerjeszt. Ily alak költészeti szükséglet volt oly hősnővel szemben, a ki elragadtatva végzetes szerelmétől egy férjért küzd, a nélkül, hogy érzelmét és hozzá való hajlamát ismerné, s ki azt a látszatot kelti föl maga ellen, mintha ez a férj az orvosi tiszteletdíj volna, melyet a gyógyításért kialkudott magának. Ugyane költészeti szükség hozta létre Shaksperenél a grófné rokonszenves alakját, „Heléna benső nemességének kezesét”. Hasonlókép az öreg Lafeu részvétét. Hasonlókép a négy nemest, kik Heléna kezéért versenyeznek, s kiknek Accoltinál Sylvion kívül még egy másik nemes rokonszenves alakja felel meg.

Accoltinál Virginia a királynak négy szem közt s nem az egész udvar jelenlétében vallja meg választottja nevét s a házasság úgy tűnik fel, mint a király akaratából származó s nem Virginia által mintegy előre kialkudott jutalom. Virginia az esküvőn szemérmesen elvonja arczát a vőlegényi csók elől, míg Heléna a búcsúzásnál maga juttatja Bertram eszébe:

Csak ellen s idegen vál csókolatlan.

Mire a lesújtó választ nyeri:

Kérlek, ne késsél, lóra! Menj, siess!

Virginia megpróbáltatásai csak férjének búcsú nélküli távozásával kezdődnek. Salernoba megy s az ország sülyedésén jó kormányzással akar segítni, hogy ezzel vívja ki férje szerelmét.

Mint Bertramnak, úgy a salernoi herczegnek is van egy léha meghittje, Ruffo, a ki „társalkodó, udvari bolond, hízelgő, tányérnyaló, szóval Parolles, vagy inkább ennek igen vézna vázlata.” A mint Camilla anyjához indúlva, magát jellemzi, néhány szóban kifejezi Parolles jellemének alapvonásait: „Oda megyek hát s előbb enyhe lapdacsokkal kisérlem meg, s ha az meghiúsul, akkor felöltöm Mars orczáját. Hogy meg ne adjam bolondságom árát, csellel és csalással kell élnem. Mindkét részre derekasan fogok hazudni, s megcsalom az egyik felet úgy, mint a másikat.”

Mellesleg az anyánál is megpróbálja szerencséjét, míg ura a leány után jár. Ő hordja a szerelmes leveleket, melyek tele vannak a leglángolóbb szerelmi vallomásokkal, s melyeket Ruffo kigúnyol, mert szerinte leányok és anyák csak az arany szerelmi nyelvét értik. Az anya visszautasít minden ajánlatot s Ruffot seprőnyéllel kergeti ki a házból. De a herczeg minden áron ki akarja elégítni szenvedélyét. Ekkor nejétől levelet hoznak neki, „a megragadó szerelmi hűség remekművét,” melyre válaszúl azt adja, hogy „mindaddig nem tér vissza s nem bocsát meg neki, míg gyűrűjét újján s tőle való gyermekét karján nem viseli.” Virginiát úgy megrázza e felelet, hogy ájultan esik hölgyeinek karjaiba. Shaksperenél három levelet olvasnak fel: Bertram levelét anyjához, a másikat Helénához a fönnebbi föltétellel, végre Heléna levelét a grófnéhoz, melynek sonett-formája is figyelemre méltó:

El, szent Jakabhoz visz zarándok-útam:

Önző szerelmem bűnt tett súlyosat;

Törődnöm kell hideg földön, sarutlan,

A míg bűnbánatom majd enyhet ad.

Írj, írj uramnak, drága jó fiadnak:

Kerülje a véres csaták hevét,

S míg hon számára béke s üdv fakadnak,

Ihletten áldom – távol én – nevét.

Gyötrelmeit, kérd, nékem megbocsássa,

Gonosz Junója, én küldém el őt

Udvar- s baráttól ellent támadásra,

Hol vész s halál kel a vitéz előtt.

Szebb s jobb ő, hogy halál vagy én vehessem:

Én vészem ezt, hogy ő szabad lehessen.

De térjünk vissza a salernói herczeghez. Még mindig sürgeti Ruffot, hogy szerezze meg számára Camillát, a tányérnyaló azonban ebéd utánra akarja halasztani a tanácskozást. Most következik a novellában érintett jelenet. Virginia Milanóba érve kérdezi háziasszonyát, kit itt Sabinának neveznek, ki az az ékes lovag, kit elvágtatni látott s kiben rögtön férjére ismert; és el nem árulván magát, megtudja tőle a herczeg szerelmét Camilla iránt. Ekkor Constantához megy, Camilla anyjához, s megbeszéli vele dolgát. Shaksperenél az özvegy, Diana anyja, egyszersmind Heléna háziasszonya. A gyűrű kicsalását, az anya aggodalmát s későbbi megegyezését mindkét költő a novellával való meglehetős egyetértéssel adja elő, Ruffo közbenjáró szerepét azonban Shakspere csak jelzi, míg Accolti külön jelenetekben tűnteti fel. A harmadik felvonás Accoltinál Ruffo abbeli csodálkozásával végződik, hogy a herczeg már tíz éjjelen át láthatatlan. Camillát anyja, Virginia tanácsára, falura küldte.

A negyedik felvonás elején Virginia örömmel jelenti Constanzának, hogy megkapja a gyűrűt és anyának érzi magát. Azután gazdag ajándékot ad Constanzának leánya számára, s ezzel mindkettő letűnik a színpadról, míg Shaksperenél Diana közreműködik a bonyodalom megoldásában. Virginia fölkeresi háziasszonyát, Sabinát, kinél be akarja várni lebetegedését. A herczeg panaszkodik Ruffonak, hogy még mindig vágyódik Camilla után, kit anyja eltett útjából, mire Ruffo azt tanácsolja, hogy térjen haza. Ekkor jő két tanácsos Salernóból, kik tudtára adják, hogy neje örökre elhagyta az országot. A herczeget nemsokára Salernóban találjuk, s itt újra látjuk a szerelmes Sylviot is, ki épen útra készül, hogy a férjétől eltaszított nőt a világ minden részében keresse.

Az ötödik felvonásban a herczeg fényes lakomával ünnepli visszatértének évfordulóját. Ezalatt Virginia, ki ikreket szült, gyermekeivel és a gyűrűvel útra kel Milanóból Salernó felé. Nemsokára e város kapuja előtt áll s a lakoma ünnepi hangulatát saját előnyére akarja felhasználni. A herczeg elé térdel gyermekeivel s megható szavakkal elmondja szenvedéseinek egész történetét. Virginia könyeivel és könyörgéseivel egybevegyűlnek az ünneplő társaság esdeklései s az összegyűlt nép kiáltásai, mire a megrendűlt herczeg nyilvános és fényes elégtételt ad nejének, mely boldogítóbb és elragadóbb reá nézve, mint a legrajongóbb szerelmi vallomás. Visszafogadja és elismeri nejét, s a drámát a teljes kiengesztelődés szavaival fejezi be, melyek Klein fordítása után így hangzanak:

Fel, készítsétek hát a nászi ágyat,

De jobb nyugvásod’ karomon találjad.

Bár az olasz drámát csak e vázlatból ismerjük, akár vele, akár Boccaccio novellájával hasonlítsuk össze Shakspere színművét, itt is, mint mindenütt, szemmel látható példáját találjuk, miként alakítja át az idomtalan vagy csiszolatlan ércztömeget szellemének izzó kohójában finom és formás ékszerré, s miként teszi ezzel az idegen anyagot saját elvitázhatatlan tulajdonává. Mély lélektani indokolása benső összefüggésbe hozza a külsőleg egybefűzött eseményeket és embereinek jellemzése szemünk elé állítja a titkon működő rúgókat, melyek a jókat és rosszakat, léhákat és komolyakat, könnyelműeket és megfontoltakat, lelki állapotuknak megfelelő cselekvésre bírják. Alakjainak, melyeket forrásaiból vesz át, lelkök legmélyéig hatol s kezének egy mozdulatával feltárja jellemök csodálatos gépezetét, nem is sejtett összefüggést mutatva a gép elrejtett kerekei s a mások által felületesen följegyzett külső cselekedetek között. Alakjai, melyeket a helyzetek bővebb megvilágítására, vagy az ellentétek élesebb feltüntetésére, vagy a cselekvő személyek támogatására maga teremt, igazak, természetesek, egész emberek, s bármily csekély helyet foglalnak el a cselekvényben, egy jelenésökkel egész minőségökben állnak elénk. Mily nemes, emelkedett lelkű, józan és szilárd matrona a rousilloni grófné, Bertram anyja, s mily világosan megmagyarázza jellemét a néhány sornyi áldás, melyet az udvarhoz induló fiának ád útravalóúl:

Légy áldva Bertram: örökzöld atyád

Erkölcsit és alakját; vér s erény

Versengjenek hatalmat birni rajtad;

Jóságod osztozzék magas nemeddel,

Szeress mindenkit, csak kevésbe’ bizzál,

Senkit ne sérts; remegjen ellened

Erődtül inkább, mint használatától;

Barátodat ten élted zárja óvja;

Kárhoztatott légy hallgatásodért,

Beszédedért ne megrovott soha;

S mi jót a menny adhat s imám lekérhet,

Szálljon reád.

Hogy a legnemesebb alakról rögtön a legléhábbra térjünk, nem kevésbbé érdekes a maga nemében Parolles, kinek „sovány váza” az olasz dráma Ruffoja. Ezt a „sovány vázat” Shakspere valódi hússal és vérrel látta el és besorozta halhatatlan alakjainak azon csapatjába, melynek örök királya a vén korhely Falstaff. Ebbe az osztályba való Parolles, de mégsem utánzása egyiknek sem, hanem külön, önálló egyéniség. Dicsekvése Falstaffra emlékeztet, de humora jóval alatta áll; orczátlan henczegése Pistolt juttatja eszünkbe, de ennek bombasztikus izetlensége nélkül. Aljasságát bizonyos czifra mázzal tudja bevonni, hetvenkedésének az igazság színét adni, úgy hogy nemcsak az ifjú Bertramot, hanem a tapasztaltabbakat is elkápráztatja egy időre, míg ki nem ismerik; a mint az egyik főúr mondja róla; „Annyi bizonyos, be tudja magát lopni az ember jóakaratába, s úgy egy hétig jó formán kikerüli, hogy fölfedezzék; de ha egyszer kiismertük, teljesen tudjuk már, kivel van dolgunk.” Felületes, férfiatlan, de simulékony, a külső formákat jól ismerő tányérnyaló, ki a jóízű Falstaff, az otromba Pistol, a vörös orrú Bardolph angolosabb alakjai melett megtartott valamit olasz származásából. Hogy e léha és üres emberen az ifjú Bertram keresztűl nem lát, s míg körülötte mindenki, nemcsak a tapasztalt öreg Lafeu, nemcsak hadi bajtársai, hanem még Heléna is kiismeri egy idő múlva, ő továbbra is meghittjének tartja, rá bízza titkait s legkényesebb dolgait általa végezteti: ez jellemzi legjobban ez éretlen, könnyű vérű, elkényeztetett ifjat, s ebből értjük meg, miért nem kerekednek mindjárt felűl értékesebb tulajdonságai. Shakspere különben nemcsak e rossz befolyással s ez elkényeztetett ifjúi könnyelműséggel magyarázza Bertram viseletét Heléna iránt. Itt van még a nemesi büszkeség is, mely fölemeli tiltó szavát az orvos leányával való frigy ellen, s mely egyszersmind alkalmat ád a költőnek, hogy a születési gőgöt ostorozza, a mi annál jelentékenyebb, mert egy király az, ki a leczkét adja.

…Vérünk – mily különös! –

Egygyé vegyítve, súlyra, szín- s melegre

Különbséget fel nem mutatva, s mégis

Különbözőnek tartjuk. Hogyha megvan

E lányba’ minden jó (kivéve azt,

Mit megvetsz, hogy szegény orvos leánya),

Névért veted meg a jót: ezt ne tedd.

Hol jó eredt, a hely alacsony volt tán,

De díszt nyer a jót tévő tette folytán;

A míg a nagy czím, s véle semmi jó,

Vízkóros dicsőségnek mondható.

A jó, czím nélkül is, jó, s rossz a rossz;

Méltányolást belső értéke hoz,

S nem czíme…

…Díszt erényink

Csak úgy szereznek, hogyha a miéink

S nem őseinké. Szolgalény a szó,

Hazug felirattá alázható

Egyik síron, míg elnémúl amott,

Hol bús-feledten nyugszik a halott,

Ki tiszteletre méltó.

A király azonban hiába czáfolja meg nemesi gőgjét: látszatra meghajol ugyan, de szíve nem enged, s rögtön elfordúl a nőtől, kit királyi parancsra vett el. Ennek mélyebb okának kell lennie, s ezt meg is adja a költő az ötödik felvonásban, hol megtudjuk, hogy Bertram már akkor, midőn Helénát el kellett vennie, Lafeu leányát, Madlént szerette, s e szerelme volt annak oka, hogy Helénát megvetette és vak maradt bájai iránt. Ezt ő maga vallja be bűnbánólag, midőn a király kérdésére: emlékszik-e még Lafeu leányára? így felel:

S csodálattal, király

Őt választottam én, előbb semmint szivem

Hírnökké merte volna tenni nyelvem’;

S midőn e képet a szem bévevé,

A megvetés kölcsönzé torz üvegjét,

Mely elferdíté más bájok vonásit,

Mutatá a szép színt rútnak vagy lopottnak,

S a részarányt a legrútabb alakká

Zsugorítá vagy terjeszté: így lőn aztán,

Hogy ő, kit minden bámult s a kit én is

Szeretek, mióta elvesztém, szememben

Por volt, a mely sértett.

Ez mindent megmagyaráz és sokat igazol. Megértjük, hogy Bertram, más szerelemmel szívében, vonakodott nőül venni Helénát, s nem látta benne a testi és lelki bájakat, melyeket más mindenki észre vett és csodált, anyja épen úgy, mint Lafeu, a király épen úgy, mint az udvari nép; s megértjük, hogy midőn királyi parancsra férjévé lesz e nőnek, miért hagyja el tüstént s menekül a harczba előle? A puszta nemesi gőg vagy elkényeztetett szeszély visszataszítóvá tette volna viseletét; a szerelem nemcsak megmagyarázza, hanem rokonszenvessé is teszi alakját s előkészíti a végső kiengesztelődést. Így fogja fel ezt a király is.

Az, hogy szeretted, jó sokat letörleszt

Nagy számadásodból.

Helénában Shaspere ismét egyikét mutatja be legkedvesebb női alakjainak. Két uralkodó vonás egyesűl benne: a leányszerelem epedése a szeretett férfi iránt, és a hitvesi szerelem önfeláldozása. A leány minden áldozatra kész, hogy elnyerje a férfiút, kiért szerelme lángol; kész nemcsak a szenvedésre, hanem, a mi több, leányos félénkségének föláldozására, midőn a királyi udvarhoz megy s maga köti ki a gyógyítás díjáúl Bertram kezét. A mi ebben különösnek és idegenszerűnek látszik egy szende leány részéről, azt gazdagon ellensúlyozza a költő, nemcsak a külső és benső bájakkal, melyekkel dúsan megrakja Helénát s mindenki szemében magától érthetővé teszi, hogy az egyszerű orvos leánya Rousillon grófját kívánja férjeűl; hanem a lángoló s minden más tekintetet fölperzselő szerelemmel is, melyet Heléna maga fest legszebben híres monológjaiban.

Mi szép volt,

– Bár gyötrelem – mindig láthatni őt,

Ott ülni s szívem táblájára írni

Fürtjét, szemöld-ívét, sólyomszemét,

Szivembe, mely oly kész volt béfogadni

Ez édes arcz minden vonásait.

De im ő megy, bálványozó szerelmem

Ereklyéin csügghet csupán.

Vagy midőn a grófné előtt térdre hullva megvallja fiához való szerelmét.

Szeretni hasztalan, tudom, remény nincs;

De csalfa, nem tartó szitába öntöm

Szerelmem árját mégis szűntelen,

S az még se fogy ki. Így én, mint a hindu,

Ki tévelyeg, de hisz: imádom a

Napot, mely bár lenéz a hódolóra,

De róla mit se tud

Ez a lángoló epedés rögtön a hitves tökéletes önátadásává, a szeretett férfi akaratában való felolvadássá válik, mihelyt nejévé lesz annak, kit szeret. Többé nincs akarata. Az a kérdés van csak ajkán, mit parancsol férje? S midőn azt parancsolja, hogy rögtön távozzék az udvartól, nem kérdi okát, nem kérdi, mi lesz sorsa azután, nincs más szava, csak ez:

Parancs nekem minden kívánata.

És midőn megtudja, hogy férje miatta száműzte magát hazájából, egy szava sincs ajkán a haragnak, méltatlankodásnak; nem férjét ítéli el, mint a grófné fiát, hanem önmagát, s legelső gondolata az, hogy önmagának feláldozásával visszaadja őt hazájának s kiragadja a csaták veszélyeiből. És a mint beszél, úgy cselekszik; a délvidéki leány forró szerelmi vágya átolvadt az angol hitves önfeláldozásába, s e kettőnek egyesítése teszi Helénát Shakspere egyik legszebb, legnemesebb hitvesi alakjává.

A Minden jó, ha jó a vége magyarúl először a Kisfaludy-társaság Shakspere-kiadásában jelent meg. Magyar nyelven még nem kerűlt színre.

Első felvonás.

I. szín.

Rousillon. Terem a grófi palotában.

Bertram, Rousillon grófné, Heléna s Lafeu jönnek, mindnyájan feketében.

GRÓFNÉ. Midőn fiamat elbocsátom magamtól, második férjet temetek.

BERTRAM. És én, asszonyom, midőn távozom, újra siratom atyámnak halálát; azonban engedelmeskednem kell ő felsége parancsának, kinek most gyámfia vagyok, különben pedig alattvalója.

LAFEU. Kegyed, asszonyom, férjet fog találni a királyban; ön pedig atyát, uram. Ő, ki általában mindig oly jó, ezen erényét szükségképen gyakorolni fogja ön irányában, kinek érdemes volta még azon esetben is felgerjesztené azt, ha netalán hiányzanék: annyival kevésbbé maradhat el tehát akkor, midőn az ott oly bőven feltalálható.

GRÓFNÉ. Mi újabb hír van ő felségének gyógyulása felől?

LAFEU. Orvosait elbocsátotta, kegyelmes asszonyom, mert ápolásuk alatt folytonos reménykedésre vesztegette idejét, s végre is azt nyerte vele, hogy idővel minden reménységét elvesztette.

GRÓFNÉ. E fiatal úrhölgynek atyja volt az – oh, ez a „volt”, mily szomorú egy szó ez! – kinek ügyessége majdnem oly nagy vala, mint becsületessége; s ha ezt amaz elérte volna: ő halhatatlanná teszi a természetet, úgy hogy a halál, munka hiányában, játékra adhatta volna magát. A király érdekében óhajtanám, bár ma is élne még. Azt hiszem, hogy ez a király betegségének halála lenne.

LAFEU. Mi neve volt azon férfiúnak, a kit méltóságod említ?

GRÓFNÉ. Ő, uram, nagyhírű volt a maga tudományában, és igen méltán: Gerard de Narbon.

LAFEU. Valóban igen hírneves egyén, asszonyom; a király csak a minap is nagy magasztalással és sajnálkozással emlékezett meg róla. Ő oly jeles képzettségű volt, hogy még ma is élne, ha a tudomány diadalmaskodhatnék a halandóságon.

BERTRAM. S minő baj az, kegyelmes úr, melyben a király

szenved?

LAFEU. Fistula, gróf úr.

BERTRAM. Ilyenről mindeddig nem hallottam.

LAFEU. Bár soha senki ne hallott volna! S e fiatal hölgy Gerard de Narbon leánya?

GRÓFNÉ. Egyetlen gyermeke, uram, s végrendeletileg az én gondviselésemre bízott. Szívjóságától, melylyel nevelése bíztat, a legjobbat reménylem; jeles tehetségeit örökségűl bírja, mi a szép tulajdonokat még szebbekké teszi; mert a hol kitünő lelki tehetségek tisztátalan szívvel egyesítvék, ott a magasztalás sajnálkozással jár együtt; az ilyen jeles tulajdonos előnyök, de ámítók egyszersmind. Benne azonban mindezek, tiszta voltuknál fogva, a legdicséretesebbek: ő erényességét örökölte, jóságát fejleszté.

LAFEU. Méltóságod magasztalása könyekre fakasztja.

GRÓFNÉ. Ez a legízesb só, melylyel fiatal leány fűszerezheti dicséretét. Atyjának emlékezete sohase közelíthet a nélkül szívéhez, hogy bánatának zsarnoksága minden elevenségtől meg ne foszsza arczait. Ne így többé, Heléna; hadd el, ne így többé! Végre is azt hinné valaki, bánatot mutatsz, a nélkül, hogy volna.

HELÉNA. Én mutatok bánatot, nem tagadom, de van is.

LAFEU. Mérsékelt panaszhoz van a halottnak joga, túlzott kesergés az élőnek ellensége.

GRÓFNÉ. Legyen csak ellenségeskedésben az élő a búbánattal, a túlzás ezt csakhamar halálossá teendi.

BERTRAM. Anyám, add rám áldásodat.

LAFEU. Hogy értsük ezt?

GRÓFNÉ. Légy áldva, Bertram: örökzöld atyád

Erkölcsit és alakját; vér s erény

Versengjenek hatalmat birni rajtad;

Jóságod osztozzék magas nemeddel,

Szeress mindenkit, csak kevésbe’ bizzál,

Senkit ne sérts; remegjen ellened

Erődtül inkább, mint használatától;

Barátodat ten élted zárja óvja;

Kárhoztatott légy hallgatásodért,

Beszédedért ne megrovott soha;

S mi jót e menny adhat, s imám lekérhet,

Szálljon reád. Isten veled! – Uram,

Ő még nem érett udvaroncz; vezesse

Nemességed tanácsa.

LAFEU.         Biztosan

Számolhat a legjobbak hajlamára.

GRÓFNÉ. Te áld meg, ég! Bertram, Isten veled.

        (Grófné el.)

BERTRAM. (Helénához).

Teljesüljenek legjobb kívánságai, a mik csak gondolataiban foganhatnak. Legyen anyámnak, úrnőjének, vigasztalója, s tartsa őt tiszteletben.

LAFEU. Isten önnel, bájos leányka; őrizze meg tovább is atyjának szép hírnevét.

        (Bertram és Lafeu el.)

HELÉNA. Oh bár ez volna minden! Nem atyámra

Gondoltam én; az ő emlékezetét

Az ily nagy könyek jobban tisztelik,

Mint az, mit érte én ejtek. Milyen volt?

Én elfeledtem; Bertramén kivül

Az én lelkembe’ kép más egy sem él.

Végem van! Itt nincs semmi, semmi élet,

Ha Bertram elmegy. Mindegy már nekem,

Akár egy fényes csillagot szeressek,

És férjül azt kivánjam: oly magas!

Világában, tündöklő fényiben

Kell lelnem a vigaszt; körébe’ nem.

Így sújtja önmagát önző szerelmem.

Meg kell a dámünőnek halnia,

Ha férjeül oroszlánt vágy. Mi szép volt

– Bár gyötrelem – mindig láthatni őt,

Ott ülni s szívem táblájára írni

Fürtjét, szemöld-ivét, sólyomszemét,

Szivembe, mely oly kész volt béfogadni

Ez édes arcz minden vonásait.

De im ő megy, bálványozó szerelmem

Ereklyéin csügghet csupán. – Ki jő itt?

Egy útitársa, nékem érte kedves,

Habár silány hazugnak ismerem,

S tudom, bolond s gyávább a gyávaságnál.

De mind e vétek úgy illik neki,

S ezek fentartják, míg az ércz erény

Senyvedni kényszerül; egyébiránt

Szegény bölcseség vajmi gyakran áll

Dúsgazdag balgaság szolgálatában.

Parolles jön.

PAROLLES. Üdv neked, bájos királyné!

HELÉNA. Neked is, monárcha!

PAROLLES. Én nem.

HELÉNA. Sem én.

PAROLLES. A szüzességről elmélkedik?

HELÉNA. Igen. Van önben valami, olyas katonaforma: engedjen egy kérdést tennem. A férfiak ellenségei a szüzességnek: mi módon torlaszoljuk el magunkat ellenök?

PAROLLES. Zárjátok ki őket.

HELÉNA. De ostromolnak; s bárha szüzességünk bátor is a védelemben, mégis csak erőtelen. Tanítson meg valami harczias ellenállásra.

PAROLLES. Olyan nem létezik. A férfi, megtelepülvén önökkel szemben, alá fogja aknázni és felrepíteni önöket.

HELÉNA. Óvja az ég szegény szüzességünket minden aláaknázótól és felrepítőtől! S nincs olyan hadi politika, mely által a szüzek repíthetnék föl a férfiakat?

PAROLLES. Mihelyt a szüzesség leteríttetett, a férfiak azonnal felrepíttetnek; s bizony, ha még egyszer le akarjátok őket teríteni, azzal a réssel, melyet törtetek, elvesztettétek a várost. Egyébiránt a szüzességet megőrzeni egészen a természet rendje ellen való. A szüzesség elvesztése a legészszerűbb gyarapodás; és szűz nem is nyert soha életet, a nélkül, hogy előbb szüzesség ne veszett volna. Ti olyan anyagból valók vagytok, melyből szűzek készülnek. Az egyszer elvesztett szüzesség tízszer is megtalálható; a ki örökre megtartja, örökre elveszti. Nagyon rideg czimbora az: el vele!

HELÉNA. Már én még is csak őrizni akarom egy kissé, ha szüzen kell is meghalnom.

PAROLLES. Bizony keveset mondhatni mellette; a természet törvénye ellen tennéd. A szüzességnek fogni pártját annyi, mint anyáitokat kárhoztatni, a mi pedig kétségbevonhatatlanúl nagy tiszteletlenség. Akár felkösse magát, akár szűz maradjon: a szüzesség is megöli önmagát, s ott kellene eltemetni az árokparton, szentelt földön kívül, mint a természet törvényének elveteműlt megsértőjét. A szüzesség úgy megkukaczosodik, mint a sajt, felemészti magát puszta merő kérgéig, s így hal meg, tulajdon bensején rágódván. E mellett a szüzesség makacs, kevély, dologtalan, telve csupa önzéssel, a mi pedig a legsúlyosabb vétek a tízparancsolat szerint.

Ne tartsd meg: okvetlenűl veszteni fogsz általa.

Ki vele! Két év múlva megkétszerezi magát, a mi szép kamatocska, s maga a tőke sem veszt sokat általa. El vele!

HELÉNA. S mit csináljon az, uram, a ki saját tetszése szerint akarja veszteni?

PAROLLES. Lássuk csak. Bizony nehéz tetszeni annak, a kinek nem tetszik. Olyan portéka ez, mely fényét veszti, ha hever; minél tovább tartogatjuk, annál inkább csökken az értéke: adj túl rajta, a míg kapós. Fel kell az alkalmat használni, mikor keresik. A szüzesség, mint valami agg udvarhölgy, ódivatú fejdíszt hord: keresetten ékes, még is éktelenűl keresetlen; épen olyan, mint a fövegcsokor, vagy a fogpiszkáló, melyek már kimentek a divatból. Ráncz a ruhán szép lehet, de nem az arczon; és szüzességed, ha elvénűlt, olyan, mint a franczia aszalt körte: nézve rút és rágva taplós; biz Isten, aszalt körte: előbb sokkal jobb volt; most már, biz Isten, aszalt körte. Mit akarsz vele?

HELÉNA. Semmit tovább szüzességemmel.

Uradnak ott ezer szerelme lesz,

Szülő, imádott kedves, jó barát,

Phoenix, vezérlő, ellenség, királyné,

Istennő, úti társ, uralkodónő,

Tanácsnok, áruló, édes szerelmes,

Szerény dicsvágy, kevélykedő szerénység,

Zilált öszhang, öszhangozó zavar,

Hit, édes balszerencse: egy világ

Ama kedves, szép szülöttekből, melyeknek

A fényes Amor ád nevet. Lesz ő majd…

Mit én tudom mi lesz. Jót adjon Isten!

Az udvar annyi sokra megtanít,

És ő olyan…

PAROLLES. Ugyan milyen? De híven!

HELÉNA. Kinek szívemből minden jót kivánok.

De kár…

PAROLLES. Mi kár?

HELÉNA. Hogy kézzel fogható testet nem ölthet

A jó kivánság, hogy mi is, szegények,

Kiket szerény csillagzatunk csupán

A jót kivánáshoz kötött, ezeknek

hatásával követhetnők a kedvest,

Láttatva is, mit így csak gondolunk

S mi hálát nem szerez soha.

Apród jön.

APRÓD. Monsieur Parolles, uram, hivatja önt.

        (Apród el.)

PAROLLES. Isten veled, Helénke. Gondolok rád

Az udvarnál, ha ép eszembe jutsz.

HELÉNA. Monsieur Parolles, ön igen szeretetteljes csillagzat alatt születhetett.

PAROLLES. Mars alatt én.

HELÉNA. Határozottan azt hiszem, hogy Mars alatt.

PAROLLES. S miért Mars alatt?

HELÉNA. A háborúk annyira letették önt, hogy kétségkívül Mars alatt kellett születnie.

PAROLLES. Mikor ez volt az uralkodó csillagzat.

HELÉNA. Azt hiszem, inkább akkor, mikor ez

hátrálóban volt.

PAROLLES. S honnan gondolja ezt?

HELÉNA. Mert ön mindig annyit hátrál, mikor vív.

PAROLLES. Ez cselből történik.

HELÉNA. Úgy hát a megfutás is csel, mikor a félelem teszi ajánlatossá a biztosságot. De ez a keverék, a mivé önben bátorság és félelem vegyűl, jó szárnyú erény, és önnek jól áll.

PAROLLES. Annyira el vagyok foglalva, hogy eléggé csípősen most nem felelhetek. Végzett udvaroncz gyanánt térek majd vissza, a mibe oktatásom téged is belevezet, ha lesz benned fogékonyság egy udvaroncz tanácsainak befogadására, és képes lészsz bevenni a tanítást, melyet nyújtanak; s ha nem, halj meg hálátlanságodban, s tudatlanságod emészszen el. Isten veled. Ha van időd, imádkozzál; ha nincs, gondolj barátaidra. Szerezz egy jó férjet magadnak, s válj javára, mint ő neked; s így Isten veled.

        (Parolles el.)

HELÉNA. Gyakran magunkban fekszik a segély,

Mit sok szív az egektől jönni vél;

Szabad tért enged a rejtelmes ég,

S csak az, ki tétlen, lomha volt, esék.

Minő erő tud, oh szív, így emelni,

Mely látni készt, s még sem tudok betelni?

Mit egymástól a távol elszakaszt,

A jó szerencse összehozza azt,

Hogy a hasonlók, mint rokonszülöttek,

Csókolva lesznek egymáshoz füzöttek.

Ki mindig fáradalmat mérlegel,

Szokatlanabb sükert nem nyerhet el,

Hivén, mi más volt, újra nem lehet.

Küzdjön, ki érdemelni vágy szivet…

A király beteg; a czélt talán nem érem;

De szándokom szilárd, s én megkisérlem.        (El.)