LJUDMILA ULICKAJA

A MI URUNK NÉPE

Fordította

GORETITY JÓZSEF

LJUDMILA ULICKAJA

A MI URUNK NÉPE

MAGVETŐ

BUDAPEST

A könyv a Mihail Prohorov Alapítvány TRANSCRIPT – az orosz irodalom fordítását támogató – programjának segítségével jött létre.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Людмила Улицкая: Люди нашего царя

Москва, ЭКСМО, 2008

Published by arrangement with ELKOST Intl. Literary Agency

All short stories © by Ljudmila Ulickaja

© Ljudmila Ulickaja, 2008

Hungarian translation © Goretity József, 2012

ELŐSZÓ

Micsoda emberek nincsenek a mi Urunk népében!

Nyikolaj Leszkov

Egyszer csak felfedezed, hogy nem létezel. Szétestél ezer darabra, és mindegyiknek van saját szeme, orra, füle. A látásod fazettás lesz – minden fénysávban egy-egy kép –, a hallásod sztereó, a friss hó és a menza illata, összekeveredve a tropikus növények aromájával meg az emberek hónaljszagával, kakofóniát alkot.

Fiatal korod óta gigászi erőfeszítéseket teszel rá, hogy véletlenszerű, idegen, ellesett mozdulatokból, gondolatokból, érzésekből összerakd az énedet, és úgy érzed, már-már ki is teljesíted önmagad. Még büszke is vagy egy kicsit az eredményre: különleges személyiségeddel életet leheltél egy bizonyos névbe-családnévbe, odaadtad ezeknek a semmit sem jelentő hangoknak az egyéniségedet, kivételes tulajdonságaidat.

És akkor hirtelen beüt a krach! Csak egy rakás törmelék. Semmiféle egységes „én”. Rettenetes felismerés: nincs semmiféle „én”, csak úti képek, széttört kaleidoszkóp, és minden üvegdarabkában csak az van, amit kigondoltál, és ez az egész, esetleges szeméthalom maga az „én”: egy vak öreg, aki imádja Beethovent, egy szép lány, aki örömtelenül, búskomoran viseli a szépségét, két vigasztalan öregasszony és egy kislány, Zsenya, aki rácsodálkozik a világ ostobaságára, titokzatosságára, hazugságára és gyönyörűségére. Éppen neki, Zsenyának, a szerző képviselőjének és küldöttjének köszönhetően igyekszik a szerző kiiktatni a saját rég megmerevedett nézőpontját, elkoptatott ítéleteit és véleményét, miután szabad, független létet biztosít az említett üvegdarabkának.

A szerző köztes helyet foglal el, éppen a megfigyelő és a megfigyelendő között. Nem érdekes többé saját magának. Lényegében ő maga is a megfigyelés terébe került, nem elfogult és önzetlen. Micsoda elképesztő játék tárul fel előtted, amikor ilyen nagy távolságra kerülsz magadtól! Felfedezed, hogy a falevelek és a kövek, az emberi arcok és a felhők szépségét egy és ugyanazon mester alkotta, és hogy egy lágy fuvallat átrendezi a falevelek egymáshoz való viszonyát, és a színárnyalatukat is. A vízen a fodrok új mintázatba rendeződnek, az öregek meghalnak, kikel a tojásból az ifjú nemzedék, a felhőkből kicsapódik a víz, azt megisszák az emberek és az állatok, és elporladó testükkel együtt visszatér a talajba.

A mi Urunk népének kicsinyke emberei fejüket hátravetve szemlélik ezt a képet. Lelkesednek, verekszenek, megölik vagy megcsókolják egymást. Tudomást sem véve a szerzőről, aki szinte nem is létezik.

A MI URUNK NÉPE

A szamár útja

Az országút egy alagúton át vezetett, melyet még az első világháború előtt fúrtak a hegybe, aztán felkanyarodott egy kis városka felé, több oldalágra, szűk utcácskára ágazott szét, amelyek a környező falvakba vezettek, majd ment tovább, Grenoble, Milánó, Róma felé… Mielőtt az alagútba értünk volna, rákanyarodtunk az autópályáról egy kis leágazásra, amely fölfelé vitt a hegyoldalban. Marcel megörült, hogy nem szalasztotta el az utat, mint ahogy már számtalanszor előfordult vele – ez volt az egyetlen olyan leágazás, amelyen el lehetett jutni az első században épült, ókori római útra. Tulajdonképpen a nagyszerű, hatsávos, gyors európai autópályák jelentős része a római utak helyén halad. És Marcel most meg akarta mutatni nekünk azt a kis szakaszt, amely megmaradt eredeti állapotában. Ez az alig észrevehető, szűk köves út, ahol alig fér el két kocsi egymás mellett, egyik kisvárosból a másikba vezetett, és az alagút megépítése után elhagyatottá vált. Valaha a hegy lábánál római futárposta állomás állt, amely a Britanniából érkező leveleket továbbította Szíriába. Mindössze tíz nap alatt…

Fölértünk a hágóra, és kiszálltunk a kocsiból. A macskaköveket két évezreddel ezelőtt rakták le a kavicságyra, kis út menti rézsűkkel és domború szelvényekkel, amelyek majdnem simára koptak a milliónyi láb és kocsikerék alatt. Hárman voltunk: Marcel, egy idős ügyvéd, aki úgy öt évvel ezelőtt költözött át erre a vidékre, a telt idomú Agnès, akinek jól csengő, arisztokratikus családneve és nyilvánvalóan pocsék természete volt, meg én.

Az út meredeken emelkedett, és az ilyen vidékben mindig van valami nyugtalanító, mindig jelentkezik valami visszahúzó erő, az, amelyik a rómaiakat éppen az ellenkező irányba vonzotta, észak és nyugat felé, az isten háta mögé, a hideg tengerek, a sík térségek, az áthatolhatatlan erdők és mocsarak felé.

– Ezek az utak szelték át a kipusztuló törzsek földjét, és hozták létre azt, ami aztán Európa lett… – mondta Marcel, miközben ízlésesen gesztikulált apró kezével, és rázta hozzá ősz fürtjeit. Ő, aki egy boltos fia volt, hasonlított inkább arisztokratára, nem pedig Agnès a vörös kalácsképe közepén ülő, gombszerű orrával.

– Azt gondolod, hogy ez itt – mutatott rövid ujjával a lába elé – nem más, mint a római út?

– Hát persze, meg tudom mutatni neked a térképeket – válaszolta élénken Marcel.

– Vagy összekeversz valamit, vagy ostobaságokat beszélsz! – szállt szembe vele Agnès. – Én láttam ilyen régi utakat Pompejiben, azokban mély kerékvájatok vannak, a köveket vagy húsz centire kivájták a kocsikerekek, itt pedig, nézd csak meg, milyen sima az út, nyoma sincs kerékvájatoknak!

A vita – bármilyen ürüggyel – már vagy húsz éve folyt köztük, nem csak abban a három órában, amelyet a kocsiban töltöttünk, de én erről akkor még nem tudtam. Most a kerékvájatokon vesztek össze keményen: Marcel váltig állította, hogy városon belül egészen másként építettek utakat, mint városon kívül, hogy a városok utcáin a vájatokat direkt vágták a kőbe – afféle sínekként –, és egyáltalán nem a kocsikerekek miatt keletkeztek.

A hágóról majdnem olyan volt a kilátás, mint a Krímben, csak tágasabb, és a tenger is messzebbre esett. A látóhatár szélén sejlő köd azonban a jelenlétére utalt. Innen, a hágóról szőlőskertek rendezett sorai és olajfaligetek tárultak elénk. Az omladékfalakat ferde póznarézsűvel és teraszos elrendezéssel fogták meg.

Közvetlenül a lábunk előtt kiszáradt, törékeny zsályatövek meredeztek, fás kakukkfű terült el, kicsit távolabb hatalmas, elvirágzott kapri cserje terpeszkedett.

Visszamentünk a kocsihoz, és lassan elindultunk lefelé. Marcel azt magyarázta, miben különböztek a görög utak a rómaiaktól – a görögök elindítottak egy szamarat a hegyen át, és az ösvényt a szamár kacskaringózása nyomán alakították ki, a rómaiak pedig egyenesen vágták ki maguknak az utat, A pontból B pontba, úgy, hogy közben legyalulták a kisebb emelkedőket, és lecsapolták az útjukba eső tavakat. Agnès vitatkozott vele.

A falut, ahová tartottunk, ismertem: néhány évvel korábban eltöltöttem ott három napot – az egyik közeli városban fesztivált rendeztek, és választhattam egy városi szállodai szoba vagy egy másik hely közül, ami a parányi falucskában volt. Akkor egy öreg parasztházba kvártélyoztam be magam, Genevieve-hez. Mindaz, amit akkor láttam, meghökkentett és mélyen megérintett. Genevieve-ről kiderült, hogy a hatvannyolcas párizsi diáknemzedék tagja, volt balos és zöld is, füves ezoterikus is, következetesen benyelt minden csalit, aztán továbbállt, és amikor találkoztunk, már nem éppen fiatal, parasztasszony külsejű nő lett belőle, lebarnulva, mélykék szemekkel, boldog magányban. Először elég lassúnak tűnt, de aztán rájöttem, hogy irigylésre méltó lelki nyugalomban él. Már tíz éve lakott ebben a házban, amelyet saját kezűleg újított fel, és volt benne minden, amire testnek és léleknek szüksége van: meleg víz, zuhanyzó, telefon, a néptelen hegyek szépsége, hosszú nyár és rövid, de havas tél.

A tökéletes magányt, amelyre Genevieve vágyott, bőven megkapta, bár az évek során a teljessége csorbát szenvedett: amikor rátalált erre a helyre, négy ház állt itt, amelyek közül kettőt nem laktak, a másik kettő pedig helyi parasztoké volt – az egyik szomszédja a szőlőskerten kívül fenntartott egy lakatosműhelyt is, a másiknak pedig volt egy birkanyája. Genevieve az egyik lakatlan házat vette meg. A lakatosmester és a pásztor nem zavarták Genevieve választott magányát, ha összetalálkoztak vele az úton, odabiccentettek neki, és nem akartak barátságba kerülni vele.

A lakatos mogorva volt, és ránézésre együgyű lélek. A pásztor egyáltalán nem tűnt ilyen együgyűnek – szerzetes volt, a kolostor magányában töltött el hosszú éveket, és akkor tért haza, amikor idős szülei magatehetetlenekké váltak.

A kis kápolna, amely a négy ház között állt, zárva volt. Amikor odamentem, és bekukkantottam az ablakán, az oltár mögötti fehérre meszelt falon Rubljov Szentháromságát pillantottam meg. Genevieve, aki francia értelmiségihez méltón ateista volt, elmondta, hogy ez a szerzetes valami furcsa felekezethez tartozik, közel áll a pravoszláviához, az egyházi elöljáróság gyanakodva figyeli, és bár a környéken nagy hiány van papokból, sosem hívják a szomszédos, elnéptelenedett templomokba, úgyhogy csak itt misézik időnként ebben a minikápolnában – az Úristennek és az édesanyjának. A lakatos családja nem jár el az istentiszteleteire, mert „hamisaknak” tartja azokat… És akkor arra gondoltam: fura dolog, hogy ilyen messzire eljövök otthonról, és olyan problémákkal találom szemben magam, amelyeket tisztán oroszoknak véltem. Különben a pásztorral nem találkoztam abban az évben, mert fent őrizte a nyáját valahol a hegyekben…

Genevieve-hez eljártak néha látogatóba a már felnőtt gyerekei, a fia meg a lánya, akikkel nem állt különösebben közeli kapcsolatban, és eljártak hozzá az ismerősei is. Örült nekik, de ugyanúgy annak is, amikor elmentek, otthagyva őt magányában, amelyet teljességgel kitöltöttek a séták, a meditációk, a jógagyakorlatok, az erdei gyümölcsök és füvek gyűjtése, a kerti munka, a zenélés és az olvasás. Régebben zenetanárnőként dolgozott, de csak most, ebben a szabad életben tanulta meg élvezni a saját szórakoztatására való, érdek nélküli és önkéntes zenélést…

Szerény magánya tökéletességén az első repedést az jelentette, hogy amikor az első férje eljött hozzá látogatóba az új családjával, beleszeretett a helybe, és úgy döntött, megveszi az utolsó lakatlan házat. Felkutatta az örökösöket, akik örömmel eladták neki azt, ami még megmaradt a rég elhagyott építményből. A házat felújították, és az új szomszédok csak szünidőben laktak ott, tapintatosak voltak, és igyekeztek a legkisebb mértékig sem zavarni Genevieve-et.

A második és sokkal jelentősebb csapás Marcel volt, a hűséges és egész életre szóló hódolója, akivel végigjárta az emberi kapcsolatok minden fázisát. Genevieve valaha a szeretője volt, később, amikor Marcelt otthagyta a felesége, nem ment hozzá, hanem eldobta egy tejfelesszájú srácért, akit egy hónap múlva elfelejtett, aztán hosszú éveken át baráti viszonyban álltak, segítettek egymásnak a nehéz időkben, leveleztek, amikor Marcel elment Thaiföldre dolgozni. Genevieve egyszer meg is látogatta ott, és a kapcsolatuk akkor mintha életre kelt volna, de aztán Genevieve elment Párizsba, és néhány évre el is tűnt Marcel látóköréből. Miután Marcel is visszatért Párizsba, felkutatta, és elképedt a végbement változáson, de a remeteként élő Genevieve egy cseppet sem tetszett neki kevésbé. És akkor úgy döntött, hogy Genevieve-hez hasonlóan ő is életformát változtat, és megvett egy elhagyatott, régi udvarházat másfél kilométerre a házától. A környék e legjelentősebb építményének kőkerítésére és gazdasági épületeire rá lehetett látni Genevieve felső emeletének ablakaiból…

Kicsivel később érkeztünk, mint terveztük. Mielőtt a faluba értünk volna, a reflektorfényben egy nagytestű állat bukkant fel, amint átszaladt az úttesten. Agnès, aki egy pillanat alatt felébredt, felkiáltott:

– Nézzétek, egy borz!

– Sok van itt belőlük. És én ismerem is ezt a komát, az ürege háromszáz méterre van ide – hűtötte le Marcel.

Már sötétedett. A házban világos volt. Az ajtó nyitva állt, fehér függöny imbolygott előtte, mögüle bújt elő Genevieve.

Nagy, boltíves, meghatározhatatlan rendeltetésű helyiségbe léptünk. A boltíveket elképesztő aszimmetriával alkották meg, innen-onnan kampók álltak ki – hat volt belőlük, és árnyékuk megtört a boltívek szélein. Senki sem tudta, mi lóghatott rajtuk régebben.

Vártak bennünket – meg volt terítve, de a vendégek a helyiség másik végében, az égő kandalló mellett ültek. A férfiban, aki kiöregedett cowboyra hasonlított, azonnal felismertem Genevieve első férjét, a sovány fiatalasszony pedig, akinek nagy állkapcsa volt és ferdén állt a fogsora, nyilvánvalóan a második felesége. A tíz év körüli kislány, a lányuk, az apjától szabályos arcvonásait, az anyjától pedig vad szépségét örökölte. A karosszékben, amely régi rongyokkal – talán sálakkal, talán gobelinekkel – volt letakarva, egy már nem éppen fiatal fekete nő ült, sárga turbánban, és olyan ruhában, amelyet hatalmas mákvirágok és liliomok díszítettek. A zongora fedele felnyitva, a tartón kották hevertek, és nyilvánvaló volt, hogy a zenélést éppen csak abbahagyták… A kandalló lángjától ide-oda imbolyogtak a falakon az árnyékok, és én kételkedni kezdtem, nem kerültem-e át a valóságból az álomba, vagy egy filmbe…

Lemostuk magunkról az út porát. A víz ugyan csapból folyt, de mellette egy kis asztalkán porcelán mosdótál és kancsó is állt. A zuhanykabinon nem volt függöny, egy bambuszból készült spanyolfal állt előtte. Elnyűtt, foltozott törülköző lógott egy drótkampón. Genevieve ügyes kezének nyoma érződött minden tárgyon, amelyeket a padláson, az ószeresnél és talán a szemétdombon szedett össze. Látszódott, hogy a ház egész berendezését a poraiból támasztották föl.

Miután lemostuk az út porát, a szokásos európai módon, kétszer a levegőbe cuppantva összecsókolóztunk, és Genevieve asztalhoz invitált bennünket. A terebélyes asztalon narancssárga terítő volt, egy ovális tálban vörös arany színben tökpüré pompázott, egy tepsiben barnára sült nyúl – Marcel vadásztrófeája – díszelgett, a durva porcelántányérok közé pedig körömvirágokat, az ősz szomorú virágait szórták. A szalvétával letakart kenyeres kosárban vékony, ízetlen lepények sorakoztak, amelyeket kis vaskemencéjében maga Genevieve sütött, aki sosem vett kenyeret. Bort a vacsorához a nagy borszakértő és borkedvelő hírében álló Jean-Pierre, Genevieve első férje hozott a titkos aranytartalékából. Töltött a legkülönfélébb poharakba, Eileen, a fekete nő óvatosan megtört egy lepényt – a körme hihetetlenül hosszú volt, spirálba csavarodott, és vérvörös lakktól fénylett –, és szétosztotta a vendégek között. Marcel felemelte a kezét, és azt mondta:

– Milyen jó!

Genevieve, miközben az aranyszínű ételt merte a tányérokra, mint egy buddhista, mosolygott, inkább befelé, semmint kifelé. Nem hallatszott közben semmiféle francia fecsegés, mindenki halkan beszélt, mintha csak félt volna, hogy elijeszti a pillanat titkos ünnepélyességét.

Jean-Pierre második felesége, Marie kiment, és egy perc múlva a belső szobából egy gyermeket hozott, akiről addig sejtelmem sem volt. Álmosan hunyorgott a fénytől, és elfordította pici arcocskáját. Három év körüli lehetett. Keze és lába úgy lógott, mint egy rongybabának. Marie cumisüveget emelt a szájához. A kisgyerek nem tudta megfogni, de szívni azért szívta – lassan és kelletlenül.

A kislány, Yvette odament az anyjához, és halkan kérdezett tőle valamit. Az anyja biccentett, és a kezébe adta a gyereket. A kislány úgy fogta meg, mint valami szent edényt…

Jean-Pierre olyan gyengédséggel nézett a gyerekre, hogy már egyáltalán nem is hasonlított veterán cowboyra…

Genevieve azt mondta nekem:

– Ő Charles, a mi kis angyalkánk.

A gyerek nem hasonlított kerubra, még kevésbé Cupidóra. Sovány, keskeny arcocskája és világos színű, értelmet alig sugárzó szeme volt. Egészen másként képzeltem el az angyalokat…

Felemeltem a poharam, és azt mondtam:

– Annyira örülök, hogy újra eljutottam ide – és hozzá akartam tenni, hogy „barátaim”, de nem állt rá a nyelvem. Genevieve-en kívül mindenki mást ma láttam először. Beleértve Marcelt és Agnèst is, akik ma reggel jöttek el értem Aix-en-Provence-ba.

De volt a levegőben valami, amitől ekkor közelebb éreztem magamhoz őket a barátaimnál és a rokonaimnál, létrejött valami pillanatnyi, erős kötelék, amelynek természetéről nem tudok számot adni.

Ettünk-ittunk, és halkan beszélgettünk az időjárásról, a tökről, amit Genevieve termelt a kertjében, a közelben élő borzról, a rigókról, amelyek megdézsmálják az érett gyümölcsöt. Aztán Genevieve sajtot és salátát tálalt fel, én pedig kitaláltam, hogy a salátáért direkt ment be a városi piacra – panaszkodott, hogy nem terem meg a kertjében: túl sok neki a napsütés. Tudtam, hogy Genevieve parányi nyugdíjból él, általában csak lisztet, rizst, olívaolajat és sajtot vesz, minden egyebet megtermel a kertjében, vagy összegyűjt az erdőben.

A kisfiú az apja karjában aludt, aztán átvette tőle a fekete Eileen, és ő közben fel sem ébredt. Yvette odament Genevieve-hez, átölelte, suttogott neki valamit, ő pedig rábólintott.

Újra elhelyezkedett mindenki a kandalló mellett, Genevieve pedig bejelentette, hogy Yvette most abból a repertoárból fog játszani egy kicsit, amellyel karácsonyra készül. A kislány leült a székre, Genevieve felemelte, levett a polcról két vastag könyvet, és rátette a szék lapjára. A kislány sokáig helyezkedett, fészkelődött a könyveken, egészen addig, amíg Genevieve a könyvek tetejére nem tett egy vékony, bojtos bársonypárnát. Genevieve kinyitotta a kottát, súgott valamit Yvette-nek, aki füle mögé simította barna haját, frufruját bedugta piros hajpántja alá, kezét a billentyűzetre tette, mélyet sóhajtott, majd leütötte a billentyűket.

A gyermek keze alól hangok szálltak fel, naiv melódiává rendeződve, Genevieve pedig váratlanul magas hangon énekelni kezdett, nagyjából a következőt: „Fogd a harmonikád, fogd a furulyád… nem is, inkább a fuvolád… ma éjjel megszületik Krisztus…” Franciául egészen édesen hangzott.

Charles felébredt, Eileen az ölébe vette, megsimogatta a hátát, ő pedig csak lógatta a kezét, a lábát, a fejét. Nem tudta tartani. Marie riadtan nézett a gyermek felé, de Eileen megértette a nyugtalanságát, és a gyermek álla alá helyezte a tenyerét, mire a gyermek zavart tekintettel, halványan elmosolyodott. De az is lehet, hogy csak Eileen szorította össze akarattalanul az arcizmait… Eileen is elmosolyodott – az arca ekkor homályosan ismerősnek tetszett.

Genevieve és Yvett duettet énekelt, összehangoltan, nagy igyekezettel nyitogatták az ajkukat, és bólogattak az egyszerű dallamocska ütemére. A vége előtt valami félrecsúszott az éneklésükben: hirtelen több szó lett, mint dallam. Genevieve hangja magányosan lebegett a szoba félhomályában, Yvett megpróbálta utolérni, de elkésett. Belezavarodott – mire mindenki nevetni és tapsolni kezdett. Yvett zavarba jött, fel akart állni, fészkelődni kezdett a kispárnán, a piros bojtok himbálóztak, felfigyeltem közöttük a két könyv címére: A napóleoni háborúk története, Biblia. Már régóta kimeresztett szemmel bámultam: az apró részletek – a narancssárga asztal, Eileen vérvörös körme, ezek az arany betűk – olyannyira élesek és plasztikusak voltak, hogy sajnáltam volna akár csak egy morzsányit is elszalasztani belőlük.

Genevieve lapozott a kottában, és Yvett egy gyermekek számára készült Bach-átiratot kezdett játszani, olyan pontosan és szigorúan, tisztán és érzelemdúsan, hogy Bach biztosan elégedett lett volna vele. Eileen megsimogatta a gyermek hátát, és ringatni kezdte az ölében. A férfiak calvadost ittak, és elismerésüket fejezték ki – a zenészeknek és az ital miatt is. Marie csöndes örömmel figyelte kislánya sikerét, de Genevieve még jobban örült:

– A múlt nyáron kezdtük el, teljesen rendszertelenül, és látod, mennyit fejlődtünk!

– Igen, Genevieve, ez fantasztikus.

Aztán Genevieve ült a zongorához, Yvette a háta mögé állt, hogy lapozzon neki. Valami szomorú darabot játszott. Azt hiszem, Schubertet.

Közben Marcel előszedett egy tokot valamelyik asztalka mögül, és kivett belőle egy klarinétot.

– Nem, nem, olyan régen nem játszottunk már együtt – csapkodott a karjával Genevieve, de Yvett azt mondta:

– Kérlek, nagyon kérlek…

Genevieve engedett a kedves kérésnek. Istenem, de hisz ezek istenítik egymást, ez a kislány meg ez a független, emberkerülő Genevieve, hát ez a nyitja! – jöttem rá végre.

Előszedtek egy kottaállványt is, amely szintén egy asztalka mögé volt bedugva. Marcel letörölte a hangszerét egy ronggyal, kitisztította a fúvókáját, miután kifújt rajta néhány hamis hangot. Yvett közben már a kottákat válogatta a polcon – tudta, mit keressen. Megsárgult lapokat húzott elő:

– Na, kérlek…

Agnès, aki Aix-en-Provence-tól egész úton fecsegett, attól a pillanattól kezdve, hogy a házba beléptünk, elhallgatott. Amikor Marcel a hangszeréért nyúlt, először szólalt meg az egész este folyamán:

– Azt hittem, már nem leled élvezeted a klarinétban.

– Nagyon ritkán! Csak nagyon ritkán! – mondta mintegy magyarázkodva Marcel.

– Nem, Agnès, akárhogyan is akarjuk, semmi sem változik. Marcel még mindig klarinétozik – jegyezte meg jelentőségteljesen Genevieve.

Eileen most a hátával szorította a melléhez a gyermeket, a fejecskéjét pedig a selymes dombhajlatba helyezte.

Játszani kezdtek, de mindjárt el is rontották, úgyhogy újrakezdték. Valami régi darab volt, egy tizennyolcadik századi pasztorál, a klarinét hangja bizonytalanul szólt, Genevieve kezdetben ki-kizökkentette, de aztán megerősödött, és a darab végéhez már egyetértésben, barátságban értek. A pasztorál szinte vibrált, és olyan különleges minőségre tett szert, amilyet sohasem tudhat magáénak mondani az igazi, profik által előadott zene. Kihallatszott belőle az a riadt lárma, amit olyankor hallasz, amikor végigmész egy zeneiskola folyosóján, és sosem a konzervatórium bársonyszékében ülve.

Marie ki akarta venni Eileen kezéből a gyermeket, de ő csak megrázta a fejét. És mindenki számára váratlanul felállt, magához szorította Charles-t, és énekelni kezdett. És mihelyt belefogott, azonnal ráismertem: híres amerikai énekesnő volt, spirituálékat adott elő. Ő is ennek a fesztiválnak a vendége volt, amelyikre én már második alkalommal érkeztem, és a fényképe szerepelt a programfüzetben. Erőteljes, mély hangja volt, vad árnyalatokkal, ugyanakkor olyan intimitás áradt és a személyesség olyan árnyalata hangzott ki belőle, hogy a házi koncert szellemiségét nem tette tönkre. A mennyezeti boltívek – amelyekről nem lehetett tudni, milyen céllal alakították ki őket ebben a helyiségben, amely előző életében valamely különleges és titokzatos rendeltetéssel bírt – magukba fogadták a hangját, és még erőteljesebben, áradóan bocsátották vissza. Eileen hatalmas testével izgett-mozgott, hajladozott a selyemruha vízesés-szerű bőségében, és vele hajladoztak a hatalmas virágok is, a keze is az őrületes körmökkel, és piros ajka, mély, rózsaszínű szájürege is fehér fogsora szegélyével, és Charles is, akit a melléhez szorított. A gyermek felébredt, és boldognak tűnt a fekete test hullámzó hajóján, a málnaszínű mákvirágok és a fehér liliomok között…

Az Amusant grace-t énekelte, és ez a kegyelem szállt le mindenkire, még a gyertyák is fényesebben kezdtek világítani, Jean-Pierre pedig átölelte Marie vállát, és azonnal látni lehetett, hogy az asszony még fiatal, a férje pedig már idős… Eileen ringott, és vele együtt ringtak a rongybaba karok és lábak, a feje azonban kényelmesen nyugodott a gigantikus mellek mélységében. Yvett, aki Genevieve ölében ült, taktusra himbálta sovány lábát, Agnès pedig, aki Eileen jelenlétében normál méretű nővé töpörödött, csüngő arcát a kezére fektette, és ateista könnyeket hullatott erre a régimódi, amerikai zsoltárra. Eileen befejezte a dalt, megforgatta maga körül a gyermeket, aki, mindenki láthatta, elmosolyodott. És Eileen akkor újra énekelni kezdett: „When the Saints go marching in…”, és a szenteknek reménytelenül süketeknek kellett volna lenniük, ha nem siettek volna azonnal ide – olyan hangosan hívta őket.

Tulajdonképpen, annak ellenére, hogy még csak az évszak sem stimmelt, mégis karácsony volt itt, amely véletlenül, Yvette mulatságos gyermekdalával kezdődött. Eileen abbahagyta az éneklést, és akkor mindenki hallotta, hogy kopognak, amit korábban nem lehetett észrevenni a hangos énektől.

– Tessék.

Ilyen csak a mesében történik – mondhattam volna. De tudom, hogy ilyen a mesékben nem történik – csakis az életben. A küszöbön a szomszéd pásztor állt. Rövid, szürke posztókabát volt rajta, kockás ingnyakából kimeredt ráncos, lebarnult nyaka, a karjában pedig nem egy újszülöttet, hanem egy jókora bárányt tartott.

– O, l’agneau! – mondta Yvett. – L’agneau!

A pásztor hunyorgott az erős fényben.

– Bocsássanak meg, hogy megzavartam önöket, madame Bernard. Vendégei vannak… Két napig kerestem ezt a bárányt, lezuhant, amikor a nyájat a patak mellett tereltem el. Eltörte a lábát, én pedig csak most találtam rá. Már sínbe raktam neki, de tüdőgyulladást is kapott, alig lélegzik, és azért jöttem, hogy megkérdezzem, nincs-e antibiotikum a háznál.

A bárány fehér volt, majdhogynem plüss, de azért mégis igazi. Egyik lábához faháncs volt kötözve, a pofikája meg a füle belseje rózsaszínű, a szeme pedig zöld szőlőszemre hasonlított.

– O, l’agneau! – hajtogatta Yvett, aki már a pásztor mellett állt, könyörögve nézett rá – meg szerette volna érinteni a báránykát.

– Ó, istenem! – jött zavarba Genevieve. – Én nem szedek antibiotikumot. Nincs semmi effélém…

– Nekem van! Nekem van! – ugrott fel Marie, és átszaladt a szomszéd házba. A férje követte. Yvett lábujjhegyre állt, és miközben egyik lábával, majd a másikkal pipiskedett, simogatta a bodros gyapjat. A pásztor úgy állt ott, mint a cövek, el se mozdult a helyéről.

– Üljön le, Mark testvér – kínálta hellyel Genevieve, de ő csak megrázta a fejét.

Eileen odavitte Charles-t a bárányhoz, és a kislány után ismételgetni kezdte:

– L’agneau! L’agneau!

– L’agneau – mondta a gyermek.

Genevieve ajkára tapasztotta a kezét.

– L’agneau – ismételte meg a gyermek, és most már a nővére is meghallotta. Megkövült – majd azonnal felsikoltott:

– Genevieve! Mama! Genevieve! Azt mondta, „bárány”!

– L’agneau! – ismételte meg a gyermek.

– Megszólalt! A gyermek kimondta az első szót! – jelentette be ünnepélyesen Marcel. Agnès újra sírni kezdett, miközben még fel se tudta szárítani az előző, a zenére kicsorduló könnyeit.

Eileen az anyja karjába tette a gyermeket…

Én csöndben kinyitottam az ajtót, és kimentem. Azt vártam, hogy odakint minden fehér lesz, hogy hideg légáram fogja égetni az arcom, hogy hó fog ropogni a lábam alatt. De semmi ilyesmi nem történt. Őszi éjszaka a hegyekben, magasan feszülő délvidéki égbolt. Nehéz fűillat. Meleg, tenger ízű szél. Hatalmasra nőtt csillagok.

És hirtelen az egyik, egy alma méretű, hosszú, fénylő csíkot húzott az égen, egyik szélétől a másikig, és lehullott a látóhatár mögé.

Karácsony volt itt – egy percig se kételkedtem benne, furcsa, eltolódott, darabokra tört, de megvolt minden alkotóeleme: a gyermek, Mária és az idős férje, a pásztor, a háromkirályok egyike, ez a szerecsen varázslónő, Woodoo papnőjének körmeivel, isteni hangjával, és ott volt a bárány, és még a csillag is jelet adott…

Kora reggel Marcel elvitte Eileent a fellépésére. Agnès, Genevieve régi barátnője az emeleti szobában aludt, Genevieve és én pedig mézes hársfateát ittunk. Genevieve a hársvirágot júniusban gyűjtötte, és a méz is otthoni volt, hegyi füvekből készült. Az előző napi eseményeket tárgyaltuk. Megpróbáltam elmondani neki, hogy mintha csak karácsony lett volna, hogy az előző este magába foglalta a karácsony minden lényegi jegyét, a szamáron kívül…

– Igen, igen – bólogatott Genevieve –, teljesen igazad van, Zsenya. De megvolt a szamár is. Tudod, ebben a házban valaha egy öregasszony lakott. Hősiesen élt, egyedül, sántított, motoron járt. Az egyetlen jószága egy szamár volt. Aztán meghalt, jött a fia Párizsból, itt töltötte a szabadságát, elutazása előtt pedig el akarta vezetni a szamarat Mark atyához, de a szamár nem ment – ha agyonütötte volna, akkor se. Makacs jószág, mint tudjuk. Akkor megállapodtak, hogy Mark atya szénát fog vinni, és vizet ad neki. És a szamár magában töltötte a telet. Nyáron újra eljött az öregasszony fia, de a szamár megint csak nem ment el Mark testvérhez, és még egy telet kihúzott magában. Három évet élt így. Aztán kimúlt, mert már öreg volt. A fészere még most is áll. A helyiek aztán így is hívták ezt a portát: a Szamár-ház.

Lényegében nem történt semmilyen csoda. Charles valóban beszélni kezdett. Későn, hároméves korában, amikor már nem is várták. Később elég sok szót megtanult még. De se a keze, se a lába… Ezt a betegséget egyáltalán nem tudják gyógyítani. A gyermek sorsa meg volt pecsételve. De a törött lábú bárány se élte túl, másnap kimúlt, nem segített rajta az antibiotikum sem. De ha nem is csoda, valami azért mégiscsak történt azon az őszi éjszakán. De hát mi?

Ja, és a legutolsó dolog: Marcel elvitte a fesztiválvárosba Eileent, és megmutatta neki a római utat. De semmilyen hatást nem tett rá – semmit se tudott a római utakról. De ez természetes is: az afrikaiakhoz, még az afroamerikaiakhoz is, a kereszténység egészen más utakon jutott el.