LATKÓCZY MIHÁLY

MAGYAR SZENTEGYHÁZAK REGÉI

Borítóterv és illusztrációk: Papp Norbert

Kötésterv: Szalay Ildikó

© Tarandus Kiadó, 2012

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross G. út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó negyvenedik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Kovács Attila Zoltán

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

Nyomdai előkészítés: Artamira Galéria Kft.

Nyomdai kivitelezés: Print Invest Magyarország-H Zrt.

9027 Győr, Almafa u. 13.

Felelős vezető: Ványik László elnök-vezérigazgató

A digitális kiadás gondozója:

Digitalbooks.hu Kft.

http://www.digitalbooks.hu

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

 EPUB ISBN 978-615-5261-26-8

PRC ISBN 978-615-5261-25-1

ELŐHANG A „MAGYAR SZENTEGYHÁZAK REGÉI”-HEZ

Kedves Ifjú! Ha e regéket olvasod, két dolgot fogsz bennök találni, mely vörös fonálként húzódik által valamennyin. Az egyik a magyar katolikus egyháznak az a jellemvonása, hogy bármennyire is ragaszkodott vallásának szent tanaihoz, soha sem szűnt meg magyar lenni.

A másik pedig az, hogy midőn Istenhez fordulva, akár könyörgéseinek erősítéseül, akár köszönetének jeléül kegyes fogadást tett és oltárokat épített, mindig a szépnek érzését ápolta, és azt a nem földi eredetű vonzalmat fejlesztette tovább, melyet a művelt lelkű ember a művészet iránt érez s mely által Istenéhez csak közelebb emelkedik.

A magyarság: az a vágy, hogy magyarrá legyen és magyarnak megmaradjon, ott lüktet a magyar katolikus elemben az Árpádok dicső korától egészen napjainkig.

A nemzeti szent királyok, István és László, mielőtt őket a vallás a történelemtől drága bizományképpen általvette, maguk is a magyarság védői és istápjai voltak, és mint szentek is azok maradtak. Az ő nevökkel ajkán, képükkel a harci lobogókon csatázott a küzdő magyarság kunok és besenyők, törökök és tatárok ellen.

De nemcsak karddal kezében védte a katolikus magyarság a haza szent földjét, a magyarságnak népfenntartó gondolatát. Midőn gonosz ellenség és annál is gonoszabb visszavonás megbénították a nemzet erejét, sehol senki sem ápolta a szép magyar nyelvet és zengő hazai éneket, kolostorokba menekült az a szellem és ott írta meg királyi vérből sarjadott szüzeknek legendáját; Máriának, Magyarország patrónájának kegyelmét kérő énekeit. S midőn még csak nem is olyan régen porig volt alázva minden ami magyar, Szűz Mária szombati vecsernyéin újból felfohászkodtak a magyar asszonyok, mint egykor a török időben és imádságuk fenntartotta őket, amíg az új hajnalnak hasadása bekövetkezett. Íme, kedves ifjú, ennek köszönheted, hogy magyar maradtál, hogy őseid vallásával őseid nyelvét és hagyományait el nem vették tőled.

S valamint a magyar katolikusok szerették hazájokat: szintúgy ragaszkodtak a széphez, a művészetnek szívet derítő, szívet nemesítő áldásához. Minden szépnek javát felajánlván az Istennek, istenes dologgá lőn a szépnek, a nemesnek ápolása is. Ahová lépsz a magyar földön, mindenütt e nemes törekvés nyomaira fogsz akadni. Még ott is, ahol a katolikust elűzték ősei örökéből, a kövek beszédje a művészet fénykoráról beszél. Bemeszelt falak hulló vakolatja alól, kidobott oltárok szárnyairól a száműzött művészet remekei kerülnek elő és mutatják, hogy a képrombolás dühe sokat elpusztított bár, de azért hírmondónak így is sok maradt még azok részére, akik a bálványt a remekkel összezavarni nem akarják.

Íme, kedves ifjú, köszönd meg nekik, hogy megmaradhatott számodra a művészet, hogy barbár századok nehéz napjai után ismét gyönyörködhetsz a költészet melegében, a szépség fennkölt remekeiben. Mert a költészet varázsa leng a mohos falak körül, az virraszt az ős monostorok lépcsőin. Mint repkény kúszik fel a hagyománya a múlt idők emlékeire, és szolgáltat az utókornak egy aranyos szövedéket, hogy fonalaiból tetszés szerint válogathassa ki magának hol a gyönyörűséget, hol az okulást.

Ne hallgass azért senkire, kedves ifjú, aki babonásnak és vakbuzgónak nevez, mert vallásod és hazád százados hagyományaihoz ragaszkodol. A hagyomány nem babona, a kegyelet nem vakbuzgóság. Erős támasz a kegyelet, mely egyképp csatol és kell, hogy csatoljon vallásodhoz és hazádhoz. Miként az egyházak, melyekről e regék szólnak, az égre tekintenek, de magyar földön épültek: úgy a magyar katolikusnak lénye is, bár az égre tör, szívének minden ízével a drága anyaföldben gyökerezik.

Hogyha te, kedves ifjú, aki ezeket olvasod, megleled az alábbi regékben e tanulságokat, ha meggyőződöl, hogy miként jó gyermek létedre atyádat és anyádat egyaránt szereted, úgy hazádhoz és vallásodhoz is egyenlő erősen kell ragaszkodnod, akkor én, aki részedre ezeket régi könyvek lapjairól kiböngésztem és a népnek örökifjú emlékezetétől kölcsön kértem: gazdagon leszek jutalmazva.

Losonc, 1898. július 29.

A szerző

FERTŐI  BOLDOGASSZONY

Hol most a Fertő tavának habjain ring a sárgát virító tavi liliom és suttog a nádas, egykor hét falu állott. Népes falvak valának, és miként rég elfakult krónikás könyvek lapjain olvassuk, következőképpen hívták őket: Jakabfalva, Sárvölgyek, Jókút, Kendervölgye, Leánytó, Feketető és Fertő. Mindannyi gazdag és jómódú volt s valamennyinek egy volt az ura, Fraknó hatalmas hercege, a Giletek nemzetségéből, kiknek bölcsője a távol Franciaországban ringott, de igazi hatalomra csakis Magyarhonban jutottak.

Mert van-e a királyon kívül rang és méltóság dolgában olyan, hogy a magyar nádorispánhoz hasonlítani lehessen? Ahhoz, akit a király maga helyett küld, ahová maga nem mehet, aki a királynak felajánlja a koronát, mikor a nemzet megválasztotta? Nincs, nincs, nem volt ennél nagyobb méltóság.

A Giletek közt pedig feles számmal akadtak a nádorok. Fényes, hatalmas nemzetség volt ez és miként a nap még lehunyta után is terjeszt fényt az égen, úgy a Giletekről is napokig lehetne beszélni; most, mikor már kihaltak.

De ahol nagy a fény, csakhamar az árnyék is beköszönt. A Gilet nemzetségben is akadt egy fiatal herceg, aki megfelejtkezve őseinek hagyományairól, egészen durva mulatozásoknak adta magát. Hiába emlékeztették arra az ősére, akit már Szent István király is azért tett meg nádornak, mert nemcsak vitéz volt és tudós, hanem istenfélő is. Arra a másik ősére is hiába emlékeztették, aki minden faluba templomot építtetett, és akinek a küszöbéről senki sem távozott vigasz és segítség nélkül. Hiába volt minden intés és figyelmeztetés, a herceg lelkében sötét szellemek tanyáztak.

Mikor a szülei látták, hogy fiok sehogy sem akar megváltozni, olyan módon akartak rajta segíteni, ahogyan már gyakorta történt, mikor az emberek tévutakon jártak. Meg akarták házasítani és találtak is neki hűséges, jámbor és szép hitestársat. Hosszan leomló aranyszőke fürteivel olyan volt, mint egy mesebeli tündér. A fiatal herceg bele is szeretett nyomban és olyan készségesen megtett neki mindent, hogy akár nyulat is lehetett volna vele fogatni. Kedvéért lemondott a régi nyaktörő kalandokról, szilaj kedvtelésekről, és napok teltek, hogy ki nem mozdult Fraknó várából, hol ifjú szép neje dalolgatott neki és játszott a hárfán régi idők szokása szerint.

Így tartott ez néhány évig. Mint a tavasz verőfényes napjai, úgy ragyogott be a hercegi pár boldogsága palotát és kunyhót egyaránt. Öröm és büszkeség töltötte el a herceg szüleinek szívét és ez csak fokozódott akkor, midőn a fiatal hercegasszony egy aranyos, szőke fürtű fiúcskával ajándékozta meg férjét, aki már-már akkorára felcseperedett, hogy órákig eljátszott nagyatyjának térdein és elhallgatta annak meséit a tengerről, melyet járt és a távol szentföldről, ahová Endre királyt elkísérte.

De a boldogság nem volt állandó. A fiatal hercegen ismét erőt vettek a sötétségnek szellemei. Nem találta helyét a várban, mely családját rejté. Sokszor elment hazulról és sokáig maradt oda. Hol járt, mit művelt, ritkán tudták meg, de ha meg is tudták, senkinek sem telt benne öröme. Szilaj cimborákkal űzték a szarvast, ölték a vadkant és rókát; nem törődve ünneppel, vasárnappal, semmivel. Eltiporták a pór vetését, berohantak mezőbe, vetésbe, gyümölcsösbe egyaránt. Féltek is tőlük úgy, hogy már hírökre bezárták az ajtót, ablakot, és mikor elmentek, keresztet vetettek az útra, melyen távoztak. Hanem a kárt, azt nem térítették meg, senki sem követelte tőlük, ők meg nem voltak rá kíváncsiak.

Fraknóban szomorúan látták ezt a változást, öregek is, ifjak is. A fiatal herceg anyja sírt is, panaszkodott is; a felesége nem panaszkodott, és ha sírt is, akkor sírt, mikor senki sem látta. Elég ideje is volt hozzá, mert a férje ritkán került haza és így a hercegasszonynak csak szép kis fiacskája maradt. Együtt sétálgattak egy-egy hűséges csatlós kíséretében, és ahol a herceg vadászatai közben kárt okozott, ahogy lehetett, jóvátették.

Így teltek az idők; az ifjú hercegből férfi, a fiúcskából ifjú lett. És mintha minden jót, ami a hercegből hiányzott, az ifjúra halmozta volna össze az Isten, derék és okos, vitéz és istenfélő lett egyszerre. Hosszan leomló szőke fürteivel, mosolygó kék szemével, fehér lován olyan volt, mint egy jótékony angyal; a föld népe bálványozta és amennyire féltek az apjától, ugyanúgy szerették a fiút. Még az apja is minden durvasága és zordonsága mellett megszerette, és kedvéért nemegyszer megkímélte vadászat közben a vetést. Csakhogy ez is vajmi ritkán történt.

A hercegasszony bizony félve, remegve bocsátotta fiát ezekre a vadászatokra, s amikor már az apja parancsának engedelmeskedni kellett, legalább a lelkére kötötte, hogy kímélje a szegény emberek vetéseit és tisztelje az Isten házát, soha se menjen el a templom mellett anélkül, hogy imát mondana, s az ifjú, bár atyjától és atyjának társaitól sok gúnyt és csúfondáros kacajt kellett ezért eltűrnie, mégsem mulasztotta el ezt sohasem.

Így jött el egyszer az a végzetes nap, mely a fertői falvak pusztulását okozta. A herceg vadászni indult, veszni indult kedvében volt és semmibe sem vette azt a figyelmeztetést, hogy vasárnap van.

– Eh! Vasárnap, nem vasárnap! – mondá szilaj kedvében. A vad nem vár holnapig. Menjünk!

És elmentek.

Sokáig nem láttak vadat, mintha csak az is elrejtőzött volna. Az erdőnek fái is mintha azt suttogták volna: Nem jó, nem jó lesz; forduljatok vissza, térjetek vissza! Az égen nagy, sötét, terhes felhők kerekedtek és a messze távolban egy-egy villám cikázott. A csatlósok egyszer-másszor kérdőleg is tekintettek urukra, vajon nem volna-e jobb megfordulni, de az haragosan sarkantyúzta meg lovát, hogy a nemes állat nagyot ugrott tőle fájdalmában. Így jutottak egy templomhoz, mely az erdő szélén állott, ahová réges-régen a herceg ősei építették volt. Mögötte mély völgyben erdő, ebben ismét falvak látszottak. A vadászok megállottak és várták a hajtókat, akiket vadat kémlelni küldöttek volt. Körös-körül pedig gyülekeztek a hívek az istentiszteletre, s ugyanakkor, mikor a herceg kürtjébe fújva megindult, hogy majd továbbmegy, megcsendült a kápolna harangja, jelezvén, hogy mise lesz.

A fiatal herceg tudta, hogy senki sem fog ottmaradni, azért egymagában maradt hátra és belépett a templomba. A többiek észre sem vették, mert a falka nyomon járt és a vadászat szenvedélye valamennyiben felébredt. Nem törődve a vasárnappal, nem a közeledő viharral, egyenesen nekivágtak a völgynek, ahol a hajtók jeladása szerint a szarvas rejtőzött. Ki is zavarták és nagy hahóval utána iramodtak. Eleinte csak távolban látták karcsú termetét, pompás agancsait, de lassankint közelebb értek hozzá. A szegény állat félelmében vakon rohant előre és észre sem véve, hogy falu közelében van, csak a menekülés útját kereste. Befutott a faluba, be a nyitott ajtón a templomba, ahol a pap éppen akkor állott az oltárnál. A vadászok pedig mindenütt utána. Mikor a szarvas a templomhoz ért, meghökkentek és a herceget kivéve, megállították tajtékzó paripáikat. Nem úgy a herceg. A falkával együtt ő is a templomba rontott és…

A kívülállók csak egy hatalmas mennykőcsapást hallottak és ezzel egyszerre megeredt az eső. Csakhogy az nem is eső volt, hanem zápor; nem is zápor, hanem a mennybéli csatornák megszakadása. Sötétség borult a vidékre, és a künn rekedt vadászok csak a sűrű villámok fényénél látták, hogy a forrás, melynél a templom mellett olyan sokan találtak gyógyulást, s melyet a nép Jókútnak nevezett, egyszerre úgy megduzzadt, hogy tónak is beillett. Keresték a templomot, nem látták, utat kerestek, az sem volt. És mikor vaktában vágtatni kezdtek, a víz egyre magasabbra emelkedett lovaik alatt, elébb csak csülökig, aztán térdig, utoljára szügyig és még azon is felül…

Fraknó várából látták a fergeteget és aggódva lesték, mint tör ki és dühöng, mint villámlik és zuhog a zápor, órákig és órákig szünetlenül. Hanem az igazi aggodalom csak akkor tört ki, mikor napok teltek és a vadászoknak se híre, se hamva. Ehelyett azonban csodás, rémes posta jött, hogy egy új nagy víz van a szomszédban, mely elöntött, eltemetett hét falut, népestől, jószágostól, csak egy kis templom maradt meg a parton, annak is a küszöbét nyaldossa a hullám. Úgy áll ott magában egy szigeten.

A hercegasszony nyomban lóra ült, hogy megnézze az új tavat, jobbágyait pedig mindenfelé elküldötte, hogy keressék férjét és fiát. S nem kellett nagyon sokáig keresniök, mert amint a víz partjára értek, azon a szigeten ott látszott a csodálatosan megmenekült templom, annak ajtajában pedig a fiatal herceg, háta mögött a nép, mely a templomban imádkozott volt és a herceggel együtt menekült meg a biztos haláltól. A jobbágyok úgy néztek rájuk, mint valami túlvilági látományra és sokáig tartott, amíg magukhoz tértek, csónakon általhozták őket és a fiatal herceg anyjának ölelő karjaiba borulhatott. Akkor aztán a hercegasszony fiát hazavitte Fraknóba, azokat pedig, akiknek az Isten együttesen kegyelmezett meg a fiatal herceggel, gazdagon megajándékozta.

A herceget hiába várták haza. Ő és társai odavesztek, intő például azoknak, akik Isten parancsolataival szembeszállanak. De a fiatal herceg azért mindent elkövetett, hogy atyjának holttestét megtalálja, és rangjához és fiúi szeretetéhez képest eltemettesse. Olasz földről, a tenger mellékéről, mesés kincsek ígéretével olyan embereket hozatott, akik a víz alatt is tudnak úszni. De azok is csak elsüllyedt épületekbe ütköztek, sem embert, sem állatot nem találtak. Akkor aztán díszes templomot építtetett az ifjabb herceg, olyan díszeset, aminő akkoriban ritkaságszámba ment. Csak a régi Mária-szobor maradt meg benne úgy, mint régen, és az egész család hagyományos tiszteletén kívül hozzája fűződött az egész környék fohásza, mikor valamiért könyörgött, avagy valamitől óvakodni szeretett volna. Külön névvel is illette és ezen túl szerencsében és balsorsban egyaránt a „Fertői Boldogasszony”-hoz imádkozott.

A Giletek nemzetsége hosszú, dicsőséges virágzás után kihalt. S íme, a Gondviselés különös intézkedése folytán ismét olyan család kezére jutott a Fertői Boldogasszony temploma, amelyiknek erényei között páratlanul fényes csillagként tündökölt és tündöklik máig a vallásosság. Ez a család az Esterházyaké, s amily nagy szerepe volt a Fertői Boldogasszony kegyképének a Giletek történetében, ugyanolyant játszik az Esterházyakra nézve, egészen a mai napig.

Különösen tisztelte és szerette ezt a képet a hős Esterházy Miklós kegyes neje, a jámbor bedeghi Nyáry Krisztina, aki addig-addig édesgette férjét, amíg az neki azt a kegyszobrot oda nem ajándékozta. S ott imádkozott aztán a példás feleség és anya válságos percekben és nehéz órákban, melyek nem voltak éppen ritkák, mert hiszen az ország két pártra szakadt és az egyik pártnak legelső soraiban ott állott az ő férje. Anyjának kora halálával a hatéves Pali herceg imádkozott a szobor előtt, majd felnővén, szép új templomot emeltetett fölébe, melléje zárdát építtetett, és utódainak lelkökre kötötte, hogy a szent helyet gondozzák és utolsó csöpp vérökig oltalmazzák.

S ez meg is történt. Midőn a török világban az egész környékkel együtt ez a templom is veszélyben forgott, Pál herceg előbb Fraknóba vitte a Fertői Boldogasszony szobrát és csak azután indult Stájerországon keresztül Bécs alá, ahol a kereszténység olyan elhatározó diadalt aratott. Eközben a török lerombolta a Fertő parti zárdát és templomot, de hasztalan, mert az Esterházyak buzgalma folytán a kettő Phoenix-madárként emelkedett ki hamvaiból és újra központjává lett a környék, de kivált Moson vármegye vallásos zarándoklatainak s beteljesedett a költő szava:

Hol vándor eszterágok{1}

Lármás seregbe gyűlnek

És hablakó buvárok

Örvény ölébe tünnek,

Hol a sirály habokra csap,

Gyorsan, miként a gondolat,

Midőn halászni megy:

Ott látsz álmélkodással, egy

Veres márványból alkotott

Régi templomot.

A VÁNDOR TEMPLOM

A kereszténység történetében nem legkisebb érdekű annak a templomnak sorsa, melyet közönségesen lorettóinak szoktunk nevezni. Ez a templom, melynek építése Szent Ilona érdeme, eredetileg Názáretben állott, ama helyen, azon hajlékban, ahol a Boldogságos Szűzanya mint gyermek nevelkedett, és később mint Szent Józsefnek jegyese lakott. Midőn a föld, melyen a templom állott, a pogányok kezébe került, csodálatos módon eltűnt a háznak azon része, mely az Ige megtestesülésének színhelye volt. Az Isten akarata elébb Dalmátországban, Fiume és Tersato között, közel az Adriai-tengerhez jelölt ki új helyet a templomnak, igazabban templomocskának; majd onnan is eltűnt az, hogy végleg Olaszországnak anconai tartományában egy Laureta nevű özvegyasszony birtokán állapodjék meg, kinek nevéről a lorettói melléknevet kapta.

E csodálatos esemény, melynek történeti hitelességéről majdnem páratlan volta dacára egykorú hiteles adatok és tekintélyes történetírók tanúskodnak, első pillanatra könnyen azt a véleményt érleli meg bennünk, hogy ilyesmi csakis egyetlenegyszer történt meg a keresztény világban. Pedig tévednénk, ha ezt hinnők. Mert van ilyen Isten akaratából vándorló templomnak még egy példája, mégpedig Magyarországon, a Dunántúl áldott földjében, melyet már a rómaiak korában a hitvallóknak és vértanúknak verejtéke öntözött és vére termékenyített.

Hallgassuk meg, mit mond erről a hagyomány, mit beszélnek a jegyzőkönyvek és tanúvallomások.

Az Árpádok idejében I. Béla király Kalocsán szép templomot építtetett Szűz Mária tiszteletére. A hívek nagy áhítattal közeledtek e kegyhelyhez, melynek Mária-képéről nem közönséges kegyelem áradt reájok. Így tartott ez egészen a török világ bekövetkeztéig, mely éppúgy, mint sok mást, a keresztény kegyeletnek ezt az emlékét is megsemmisítette. Azaz hogy nem semmisítette meg, csupán elvett külső fényéből, mert hisz nem érinthette azt a belső hitet és meggyőződést, mely a környék népében honolt és melyet olyan fennkölt szellemű papok segítettek felkelteni, mint Ugrin, akit a tatárok tettek a haza halottjává és Tomori, aki Mohácsnál vérzett el.

A török hadban lévő martalócok, szabad hajdúk és más gyülevész nép, akik zsoldért hazájuk ellenségeivel szövetkeztek, üszköt vetettek a kalocsai templomra és az porrá égett minden kincsével, amit nem lehetett lóháton elvinni, s amit a rablók otthagytak. Csak a Mária-kép maradt sértetlenül. Midőn már füst és láng volt minden, egymásra boruló gerendák és cserepek erős boltozattá alakultak felette és megóvták, mert a Gondviselés nem akarta, hogy a kereszténység a sok csapás alatt hitében is megfogyatkozzék. Bátor kezek aztán kiragadták a képet a még füstölgő romok közül és egy kis ideiglenes szentélyben, majd egy kápolnában helyezték el, mely olyan volt, mint a törökvilágot nyögő magyarság reménye: kicsiny, de erős.

Ezalatt kemény küzdelem után a török jóformán egész Magyarországon úrrá lett, a kereszténység eltiporva nyögött és azok jutottak hatalomra, kik – mert maguk semmit sem hisznek – irigylik a hitet másoktól és szeretik azt kicsúfolni. Így történt, hogy szentségtelen kezek a kápolnát, melyben az Árpád-kori Mária-kép állott, istállóvá akarván alacsonyítani, igavonó ökreiket az oltárhoz kötötték. És íme, e sértés következtében a kápolna eltűnt és éppúgy, mint egykor a lorettói, messze távolban tűnt fel újra a kies Somogynak virágzó térségein.

Míg Kalocsán a kora reggeli munkájok előtt reggeli imára siető hívek hasztalan keresték a kápolnát, melynek képe előtt szoktak volt Istenhez könyörögni, addig a somogyi nép bámulva látott feltűnni Andocs határában egy bodzafás dombnak lejtőjén egy szép kis templomocskát, melyet szemeik azelőtt sohasem pillantottak meg. S míg amott az eltűnt szentélynek csak elmetszett alapfalait látták, addig itt bámulva figyelték meg, hogyan áll erősen és biztosan a kis kápolna, habár minden alap nélkül nehezedik a puszta földre.

Az így hirtelen Andocsra került kápolna, melynek hívei a váratlan hírre mindenfelül összesereglettek és új községet alkottak, eleinte csak a világiak gondozása alatt állott és csak később épült melléje egy Ferenc-rendi kolostor.

Az emberek sokat vitatkoztak és vitatkoznak ma is arról, vajon az a kápolna, melyhez most a somogyi hívek zarándokolnak, egyazon lehet-e azzal, mely Kalocsáról eltűnt. És bár hivatalos vizsgálat is volt ez ügyben, ma is akadnak, akik nem hiszik, hogy egy kápolna a mohácsi vész óta alapok nélkül megálljon, ámde a hagyomány büszkén vallja, hogy a magyarnak is van lorettói kápolnája túl a Dunán, Kupa vezér régi földjén.

Tartalomjegyzék

ELŐHANG A „MAGYAR SZENTEGYHÁZAK REGÉI”-HEZ

FERTŐI  BOLDOGASSZONY

A VÁNDOR TEMPLOM

NAGY LAJOS ÁLMA

BÉLA KIRÁLY EPREI

KAPISZTRÁN SZÓSZÉKE

A SZEGÉNY KALAPOS GÓLYÁJA

SZIKLAPÁSZTOR, SZIKLANYÁJ

TÜZES GÁBOR GOLYÓJA

DÉNES TESTVÉR LEGENDÁJA

A LIETAVAI CSODA

SEMMI SEM LEHETETLEN

ZABLYA PÉTERNÉ ARATÁSA

SZENT LÁSZLÓ KÚTJA

A TESTVÉREK TEMPLOMA

KOHÁRY TEMPLOMÁRÓL

ERDÉLY PATRÓNÁJA

KUN LÁSZLÓ FOGADÁSA

HÉT KŐSZÉK

HALLER KLÁRA IMÁJA

BUJDOSÓ MÁRIA-KÉP

RADZIVILL LÉPCSŐI

JÉZUS KÁPOLNÁJA

MŰVÉSZEK HARCA

AKIK AZ ISTENNEL OSZTOZNI AKARNAK

LATKÓCZY MIHÁLY (1857–1906)

JEGYZETEK

JEGYZETEK

{1} Eszterág tájnyelven a. m. gólya.