Gion Nándor

Véres patkányirtás idomított görényekkel

Naplók, interjúk és más írások

Noran Libro Kiadó

Tartalom

I. Napló részletekben

Keresztapámról és hitvallásaimról

Korai halálaimról

Könyvekről, íróságom kezdeteiről

Nagybátyámról

A nőkről

Aranyosról, illetve kettős szerelmeimről

Rádiós világ

Író a tanyán és a történő történelemben

Szegény Hajdú Laciról és Harag Györgyről

Két költőről és a költészetről

Az irodalom körül

Otthon/itthon és a cigarettapapírról

II. Véres patkányirtás idomított görényekkel

Véres patkányirtás idomított görényekkel

III. Interjúk

Első interjú

Fiatal írók előretörése

A Virágos katona mai témájú regényeim bevezetője

„…Kimeríthetetlen forrás…”

Mesélni: igaz történeteket

A tengerben néha kövek is vannak

Kisebbség, többség, emberség

„…izgalmasan kezdődött eszmélésem a szülőföldemen”

Latroknak is játszott „…a múzsák nem hallgattak el, de igen-igen megkeseredtek…”

Szabadkőműves szeretnék lenni

A szálak Szenttamásról indulnak

„Nincs időm észrevenni a történet eltűnését”

„…csak nézett ránk, és hallgatózott…”

Utolsó beszélgetés

IV. Esszék, cikkek, könyvismertetők, jegyzetek

A cselekvő ember tragédiája

Thomas Mann, az esszéíró

Részleges hozzájárulás

Írói szerénység – rendhagyó alkotási mód

Irodalomról a rádióban

Barátkozás a kövekkel

Csehszlovákiában 1968. VII. 12. – 1968. VII. 20.

Hófalak között

Telefon

Boldog új évet

Önérzetesen

Megbombáztuk a Poligont

Utószó jegyzettel

Impresszum

I. NAPLÓ RÉSZLETEKBEN

Keresztapámról és hitvallásaimról

1941 februárjának legelején, születésem után gyorsan megkereszteltek a szenttamási katolikus templomban, azért gyorsan, mert olyan ványadt és erőtlen csecsemő voltam, hogy édesapám megítélése szerint órákon, de legfeljebb napokon belül meg kellett volna halnom, tapasztalatból ítélkezett, sokgyermekes családból származott, tizenvalahányan voltak testvérek, de ezekből mindössze hatan maradtak életben, a többiek születésük után órákon vagy napokon belül elhunytak, olyan satnyák lehettek, mint én, de ezeket is megkeresztelték haláluk előtt, és bár apám emlékezetem szerint soha nem járt templomba, mélységesen hitt Istenben, és természetesen megkövetelte, hogy elsőszülött fiát is megkereszteljék halála előtt.

Az események gyorsan zajlottak, csupán édesanyám akadékoskodott egy kicsit, talán azért, mert ő még bízott életbenmaradásomban, és nem akart akármilyen szokványos nevet adni, de neki magának nem volt egyetlen épkézláb javaslata sem, csak okvetetlenkedett, és ezzel késleltette a keresztelést, apámat viszont módfelett idegesítette a meddő vita és a teljesen fölösleges kicsinyeskedés, kiment az utcára, hogy eltakarítsa a havat a házunk elől, és akkor a szomszédos utca sarkán meglátta a falu egyetlen Nándor nevű férfiúját, aki szintén a havat lapátolta, és aki a barátságosabb tavaszi vagy nyári hónapokban megbízható ácsmesterként dolgozott. Édesapám, mint ugyancsak megbízható kőműves, mindenkit ismert az építőipari szakmából, és a Nándor névvel végre édesanyám is megbékélt, sürgősen előkerítették a keresztapát, aki szintén ácsmester volt, és igen jámbor életet élt, rendszeresen járt templomba, szilárd tetőszerkezeteket épített a falusi házakra, és egy tisztességes lányt készült feleségül venni, a keresztanyámat.

Megtörtént a keresztelő, a plébánián magyarul talán még a Monarchiából hozott vezetéknevünket, a Giónt írták be, bár ez nem biztos, mert a hivatalos szerb nyelv addigra már leradírozta az ékezetet, és ezt a születésem után vagy két hónappal a Szenttamásra bevonuló magyar hadsereg sem hozta vissza, de ez senkit sem izgatott különösebben, a családban ékezet nélkül is nagy volt a boldogság a fordulat miatt, a postán, a községházán, sőt a rendőrségen ismét magyarul lehetett beszélni, és mellesleg, én is életben maradtam. Azon a tavaszon és a rákövetkező nyáron napközben leginkább a szomszédék gyönyörű kamaszlánya abajgatott, mindennap átjött hozzánk, segített anyámnak, és azt mondják, valamiért nagyon megszeretett engem, sokat foglalkozott velem, még énekelt is, amikor bömböltem, később néha az volt az érzésem, hogy talán ő örült a legjobban vagy legalábbis a leglátványosabban felélénkülésemnek és növekedésemnek, mert még gyönyörű fiatalasszony korában is mindig megölelt, ha találkoztunk az utcán, én meg ilyenkor elérzékenyültem, és sajnáltam, hogy semmire sem emlékszem azokból az időkből, amikor a bölcsőm körül tüsténkedett. De hát túlságosan kicsi voltam még, a világ meg túlságosan zajos, és egyébként is megérkezett a háború, senki sem figyelt a kamaszlányok énekére, az asszonyoknak egyre többet kellett dolgozniuk, a férfiak pedig elmentek harcolni. Édesapámat és keresztapámat is besorozták a magyar honvédségbe, egyazon századba kerültek, egy ideig hősiesen lövöldöztek, azután mindketten a Vörös Hadsereg fogságába estek valahol a Garam folyó völgyében, a visszacsatolt felvidéki részeken.

Keresztapám dicséretes jámborságával együtt született balek volt. Az oroszok már napokon át terelgették a hadifoglyokat kelet felé, és ő még mindig hitt az ígéreteknek, hogy immár felszabadított emberekként csak a legközelebbi faluig mennek, onnan hazaengednek mindenkit, holott a palóc asszonyok minden faluban figyelmeztették őket, hogy ez az út Szibériáig vezet. Apám a palóc asszonyoknak hitt, megpróbálta rábeszélni keresztapámat, hogy szökjenek meg, de az csak a fejét rázta, mert bízott a felszabadítókban. Apám végül feldühödött, és elszökött egyedül. A Felvidékről elindult gyalog haza a Délvidékre. Útközben még többször találkozott a szovjet hadsereggel, de mivel tökéletesen beszélt szerbül, oroszul is megértette magát, el tudta mondani, hogy ő katonaszökevény, sőt tulajdonképpen ellenálló, aki már régóta a Vörös Hadsereg győzelme érdekében tevékenykedik. Valami csoda folytán majdnem hittek is neki, továbbengedték, igaz, a jó állapotban lévő katonaköpenyét elvették tőle, de ő cserében kialkudott magának egy rongyos pufajkát és két kiló kenyeret, így aztán a hosszú úton nem halt éhen, és nem fagyott meg, bár a pufajkától megtetvesedett.

A negyedik születésnapom tájékán érkezett Szenttamásra, egy szikrázóan hideg, téli estén, igen okosan nem ment azonnal haza, a házunkban ugyanis akkor éppen orosz és partizán katonatisztek kvártélyozták el magukat, meglapult az egyik sötét kapualjban, és a befagyott folyóról hazatérő facipős gyerekeket figyelte, én is közöttük voltam, távolról követett bennünket, és utánunk jött Ifjú Sándorék házába, ahol a környékbeli gyerekek és asszonyok összezsúfolódtak azokban a zűrzavaros napokban, amikor tisztek és katonák költöztek a házakba. Büszke voltam rá, hogy az én apám érkezett meg elsőnek a háborúból.

Óvatossága egyébként nem volt indokolatlan. A szenttamási szerbek feketelistáján nagy betűkkel ott szerepelt egy igen vagány és igen közeli rokonunk neve, aki tábori csendőrként szolgált a magyar honvédségben, és természetesen volt annyi esze, hogy sohase térjen vissza a falujába; helyette apámat kísérték be a községházára, és néhány óráig nagyon úgy nézett ki, hogy keresztvágó fűrésszel kettéfűrészelik, vagy jobbik esetben csak agyonlövik, szerencsére az utolsó percben felbukkant egy szerb pékmester, aki jól ismerte apámat, és hosszú magyarázkodással elvonszolta a vesztőhely közeléből. A jó iparosok abban az időben még megbecsülték és segítették egymást Szenttamáson is. Apám tehát ép bőrrel megúszta a kilépést a háborúból, és később a tetvektől is megtisztálkodott.

Keresztapám három évvel később jött haza Szibériából, eléggé nyúzottan. Így is elégedetten nyugtázta, hogy amíg ő távol volt, én hithű katolikus lettem, rendszeresen jártam hittanórákra, és éppen elsőáldozónak készültem. Az elsőáldozásom egyik kínos jelenetét megírtam egy majdnem sikeresnek mondható regényemben, most nem akarom részletezni, a kínos jelenet egyébként sem rendítette meg hitemet, továbbra is szorgalmasan jártam templomba, minden hét végén meggyóntam és megáldoztam, reggelenként ministráltam, délben harangoztam, és örültem minden vallási ünnepnek. Csakhogy akkor már iskolába is jártam, ahol elvárták, hogy jó tanuló legyek, és tényleg jó tanuló voltam, tanítóim, tanáraim nagyjából elégedettek voltak velem, viszont rossz szemmel nézték a templom körüli buzgólkodást, és nehezményezték a vallási ünnepek megünneplését, különösen a karácsonyét, gondosan feljegyezték azoknak a gyerekeknek a neveit, akik karácsony napján nem mentek iskolába, és kellemetlen emberek később kellemetlen beszélgetéseket folytattak a szülőkkel. Családunkban azért a magunk módján mindig szépen megünnepeltük a karácsonyt. Feldíszítettük a fenyőfát, Szentestén mézzel leöntött mákosgubát ettünk, azután szépen felöltöztünk, és anyámmal elmentünk az éjféli misére, apám persze otthon maradt, talán egymagában imádkozott, megvárt bennünket, azután karácsony napján elküldött az iskolába, ő meg elment dolgozni, mert amióta ketté akarták fűrészelni, óvakodott a kellemetlen beszélgetésektől, még gyerekügyekben is. Az elkövetkező napon azonban mindig beteget jelentettem.

Anyai nagyapám, Rojtos Gallai István ezen a napon ünnepelte névnapját. Ő volt a legszínesebb egyéniség családunkban, magabiztos ösztönösséggel végigcselezte magát az életen, első világháborús sebesülését leszámítva, a körülményekhez képest általában kényelmesen, mondhatnám, boldogan mozgott és heverészett ezen a világon. Eddig két regényt írtam róla, azt hiszem, nem is rosszak ezek a regények, a harmadiknak most készülök nekifutni, ebben jelentős helyet szántam az István-napi ünnepségeknek, ezért most csak röviden szólok róluk. Reggel összegyűlt a család, felköszöntöttük az ünnepeltet, azután csakhamar megjöttek a zenészek is, a falu első számú borbélyának vezetésével, aki szaxofonon játszott, és a hangszereket illetően igen változatos és meglepő összetételű zenekarokat vezényelt, de nagyapám a szaxofon, klarinét, hegedű, citera vagy akár a szájharmonika mellett is hangosan és szépen énekelt, így hát mindannyian élveztük a névnaptrükkel meghosszabbított vidám karácsonyokat.

A húsvétoknál nem volt szükség trükkösködésekre, mivel a húsvét vándorünnep, és mindig vasárnapra esik, tehát munkaszüneti és iskolaszüneti napra. Nagyszombat estéjén elmentünk a Feltámadásra, énekelve körbejártuk a templomot, a körmenetet vagy húsz évvel később megszüntették, mert valakik rendszeresen kövekkel dobálták az éneklő hívőket, az én gyermekkoromban azonban legfeljebb csak gúnyos megjegyzések röpködtek, ezek nem zavartak túlságosan, minden alkalommal hosszasan megcsodáltam Krisztus katonáit, akik díszes egyenruhában, jácinttal díszített asztrakán süvegekkel a fejükön, kivont kardokkal őrizték a Megváltó koporsóját, és én tudtam, hogy valamikor nagyapám is Krisztus katonája volt, minden bizonnyal nagyon mutatós katona, és az ő idejében még senki sem merte megzavarni a húsvéti körmeneteket. Erről egy novellasorozatot írtam, régebbi írásaim közül csupán ezek nem kerültek kötetbe, tudniillik nem voltak igazán jók, kicsit nehézkes formát választottam, bár anyagi szempontból még így sem jártam rosszul velük, az egyetlen vajdasági magyar napilap leközölte és kifizette a novellákat, ezután valamennyit gémkapoccsal összetűztem, és amolyan szinopszisként eladtam Budapesten a filmgyárnak, de mivel sohasem lett belőle film, még egy nekirugaszkodással forgatókönyvvé duzzasztottam, amit nyomban megvásárolt az Újvidéki Televízió, azóta már bizonyára el is veszett, a tévéfilm sem készült el.

Talán jobb is. A szép ünnepekről csak jól szabadna írni.

Számomra az ünnepek továbbra is szépek maradtak, a templomból azonban kezdtem elmaradozni. Nem azért, mert a világi oldalról nehezményezték a vallási áhítatot, ezzel eddig sem törődtem sokat, inkább a fokozódó lelkliismeret-furdalás, bűntudat, pontosabban a gyónások miatt. Gyermeteg bűneimet még simán meggyóntam és leimádkoztam, kamaszkori botladozásaimról azonban már nem szívesen vallottam senkinek, emiatt viszont állandó bűntudat gyötört, én pedig sohasem szerettem bűnösnek érezni magamat, ezért a legkönnyebb utat választottam, kételkedni kezdtem bizonyos dogmák falusi értelmezésében, enélkül is éppen elég bajom volt, és ha már a bűntudatnál tartunk: nemzeti hovatartozásom miatt is tartósan bűnösnek kellett volna érezni magamat, és ezen parancsoló állítás igen meggyőző volt, mert nemcsak más nemzetek szószólói bizonygatták, hanem az anyaországból is igen gyakran. Ez ellen az állítás ellen már egész korán úgy védekeztem, hogy nem hittem el. Ma sem hiszem.

Kimondottan örültem, amikor elhagyhattam Szenttamást, és elmentem Szabadkára az Ipariskolába, ahol elvegyültem ismeretlen emberek között, akikkel gyorsan összeismerkedtem és összebarátkoztam, szép lányoknak udvaroltam, a legszebbnek közülük sokáig halálos komolysággal és bűnös gondolatokkal, melyeket sohasem gyóntam meg senkinek. És közben még osztályelső is lettem, bár kezdetben megzavart egy kicsit, hogy két nyelven kellett tanulni, a humán tantárgyakat még magyarul, a szaktantárgyakat azonban már államnyelven, de nagy ambíciók fűtöttek még akkoriban, kitűnően fújtam a leckét mind a két nyelven, a műhelyben gyöngélkedtem ugyan, de itt kisegített egy kis vézna, hunyorgó szemű bunyevác ember, a művezetők főnöke, aki az általam elfuserált vasdarabokat használható gépalkatrészekké csiszolta, jóindulatú osztályzatokat adott közös teljesítményünkért, így aztán végig színjeles tanuló maradtam. A segítőkész művezető történetesen párttitkár volt, mellesleg az egyetlen igazából rokonszenves párttitkár azok közül, akiket megismertem, és amint betöltöttem tizennyolcadik életévemet, vagyis nagykorú lettem, nyájasan rábeszélt, hogy lépjek be a Jugoszláv Kommunista Szövetségbe, mert ott a legkiválóbb emberek sorakoztak fel, egyenlőség van, sőt egyenrangúság, szigorúan tilos mindenféle nemzeti megkülönböztetés, és nekem mindenképpen közöttük van a helyem. Jólesett hinni neki.

Otthon Szenttamáson röstelkedve bevallottam, hogy párttag lettem, újonnan felszedett elveimet azonban nem hangoztattam és nem terjesztettem, legjobb esetben is kiröhögtek volna, de főleg attól tartottam, hogy édesapámnak eszébe jut a keresztvágó fűrész, keresztapámnak Szibéria, nagyapám meg nyilván lehülyézett volna. Több mint harminc éven keresztül szűkebb családunkban, sőt rokonságunkban én maradtam az egyetlen párttag, de ezt a rokonság megpróbálta szemérmesen eltitkolni. Én viszont kezdetben majdnem élveztem a dolgot. Új elveim felületes ismeretében nem kellett állandó önvizsgálatot tartanom, a lelkiismeret-furdalás is megszűnt. Egy-egy eltévelyedést el lehetett simítani az őszinte önkritikával, de én általában még erre sem kényszerültem rá, és kényelmesen beilleszkedtem a legkiválóbb emberek közé, vörös színű tagsági könyvecskével a zsebemben.

Azután bekerültem az egyetemre, ösztöndíjat kaptam, és végre azt tanulhattam, amit szerettem, az irodalmat, így már az első vizsgaidényben könnyedén vettem az akadályokat. Az azt követő nyáron azonban már kezdtem kételkedni benne, hogy vajon tényleg a legkiválóbbak közé kerültem-e. Egy lényegében jelentéktelen, jóformán banális esemény miatt. Abban az időben ifjúsági munkaakcióktól zengett az ország, a fiatalok önkéntes brigádokba szerveződtek, és dalolva vonultak utakat építeni. A bölcsészkaron is szerveződtek a lelkes önkéntesek, a vezető és felelős beosztású fiúk és lányok iratkoztak fel elsőnek a vörös listára, a százvalahány tagú brigád azonban még így sem akart összeállni. Erre összehívták a párttagokat, és mindenkire, aki nem jelentkezett, rákérdeztek, hogy miért nem jelentkezett. Engem is megkérdeztek. Eléggé naivul magyarázkodtam, kifejtettem, hogy az önkéntes munkaakcióra szerintem önkénteseknek kell menni, én nem tartozom közéjük, mert a nyári szünetben pénzt akarok keresni, hogy kiegészítsem az ösztöndíjamat. Igazat mondtam, nyaranként valóban szorgalmasan dolgoztam a kőművesekkel és az ácsokkal apám és a keresztapám mellett, és ezért igen jól megfizettek. A pártértekezleten keményen megbíráltak kispolgári magatartásomért, és elvittek az önkéntes útépítésre, a vezető beosztású fiúk és lányok viszont otthon maradtak, azaz egy napon meglátogattak bennünket, cigarettát és csokoládét osztogattak, azután gyorsan hazatértek, mert pokoli meleg volt arrafelé. Macedónia legdélibb részén törtük a követ, és ott sokkal erősebben süt a nap, mint minálunk, a hátamról szinte leégett a bőr, egy csöndes szavú, fekete hajú lány kenegette és ápolta sebeimet, ő nem tartozott a kiválóak közé, ezért három év múlva elvettem feleségül.

Soha többé nem mentem önkéntes munkaakcióra. A következő évben az elsők között jelentkeztem a brigádba, aztán az indulás napján vastagon befásliztam a térdemet, besántikáltam a parancsnokságra, és közöltem, hogy súlyosan megsérültem. Kihúzták a nevemet az önkéntesek közül, még sajnáltak is. Ócska trükk volt, de bevált, és én akkor már fenntartásokkal figyeltem a közéletet és a politikát, ennél cinikusabb sántikálásokat is észleltem, meg aztán egyre több könyvet olvastam el, és a jó könyvek előbb-utóbb gyanakvóvá teszik az embert. A pártértekezleteket sorozatosan végigbóbiskoltam, az egyetemi tanulmányaim vége felé már olyan föltűnően, hogy ismét keményen megbíráltak, ezúttal passzivitásomért és közömbösségemért. Azzal mentegetőztem, hogy mostanában sokat olvasok és tanulok, mert a továbbiakban is szeretnék jól vizsgázni. Letorkoltak, és egyre elvszerűbb és élesebb kritikák hangzottak el, az elveszerűség már azzal fenyegetett, hogy kizárnak a pártból, ami kellemetlenül érintett volna, mert ösztöndíjam révén diplomálás után rádiós szerkesztőségben kellett munkára jelentkeznem, és akkoriban pártonkívülieket még kezdő újságírónak sem vettek fel. Meglepetésemre legharagosabban az a barátom marasztalt el, aki szintén sokat olvasott, azt mesélték róla, hogy konokul elhatározta, ábécé sorrendben elolvas minden valamire való művet a magyar és a világirodalomból, akkor talán éppen egy merevebb betűnél tartott. Végül mégsem rúgtak ki, haragos barátomat azonban évekkel később kizárták a pártból, furcsamód konok elvszerűsége miatt. Nagyon rosszul esett neki, egy csoport fiatal, főleg magyar értelmiségi tiltakozó levelet írt, a levelet én is aláírtam, hiába, nem vették vissza a Kommunista Szövetségbe, ma már nyilván ő is tudja, hogy nem sokat veszített vele.