CECELIA AHERN

Nyomomban az Életem

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Cecelia Ahern: Time of My Life

Originally published by HarperCollinsPublishers

Copyright © Cecelia Ahern, 2011

Fordította

SZILI ORSOLYA

Hungarian translation © Szili Orsolya, 2012

Minden jog fenntartva.

„Nem olyan vagy, mint régen.

Lelkes voltál, mindez kiveszett belőled.”

ALICE CSODAORSZÁGBAN (2010)

Kedves Lucy Silchester!

Önnek időpontja van 2011. május 30-ára, hétfőre.

A többit el sem olvastam. Semmi szükség nem volt rá, így is tudtam, ki küldte. Már akkor tudtam, amikor a munkából hazaértem a kis garzonomba, és megláttam a borítékot a padlón, félúton a bejárati ajtó és a konyha között, a szőnyeg égett végénél – ott, ahova két évvel ezelőtt a karácsonyfa esett, és kiégette a rojtjait. Maga a szőnyeg olcsó és régi vacak volt, fukar főbérlőm választotta, kopott szürke ipari cérnából készült, és ránézésre több láb taposta, mint a babona szerint szerencsét hozó mozaikbika tökét a milánói Viktor Emánuel Galériában. Ehhez hasonló anyaggal a munkahelyemen lehet találkozni – oda sokkal jobban is illik, mivel nem arra találták ki, hogy mezítláb mászkáljanak rajta, sokkal inkább, hogy fényes bőrcipővel suhanjanak át felette az íróasztaltól a fénymásolóig, a fénymásolótól a kávéautomatáig, a kávéautomatától a hátsó lépcsőhöz vezető vészkijáratig, ahol titokban elszívunk egy cigit – a sors iróniája, hogy az irodaházban ez az egyetlen olyan hely, ahol nem működik a tűzriasztó. Én magam is komoly erőfeszítéseket tettem azért, hogy megfelelő titkos dohányzóhelyet találjunk, és valahányszor az ellenség felfedezte a meglévőt, újabb biztonságos hely után néztünk. Ezt a mostanit nem lenne nehéz beazonosítani – a csikk-kupac a földön jelzi, hogy itt több száz cigaretta esett pánikrohamaink áldozatául, kiszívott lelkük aztán tüdők belsejében lebegett, míg kihasznált testüket eldobták, eltaposták és elhagyták. Az épületen belül ezt a helyet övezte a legnagyobb tisztelet, jobban imádtuk, mint a kávéautomatát, vagy mint este hatkor a kijáratot, és kétségtelenül nagyobb népszerűségnek örvendett, mint az Edna Larson íróasztalával szemközti szék – főnökasszonyunk ugyanis úgy nyeli el az emberi jószándékot, mintha üzemzavaros csokiautomata lenne – bármennyit is dobjon be az ember, nem ad ki cserébe semmit.

A levél ott feküdt a piszkos, perzselt padlón. A krémszínű papírborítékra Grand George Street betűtípussal nyomták rá a nevem; a fekete tinta semmi kétséget nem hagyott afelől, hogy a címzett én vagyok. Mellette, arany dombornyomással, három egybefonódó spirál.

Az élet hármas spirálja. Ezt tudtam, mivel korábban már kaptam két hasonló levelet, és a neten rákerestem a szimbólumra. De eddig egyik levél után sem egyeztettem időpontot. Még csak fel sem hívtam a megadott számot, hogy máskorra átrakjam, vagy lemondjam a találkozót. Tudomást sem vettem róla, az egészet a szőnyeg alá söpörtem – azaz söpörtem volna, ha a karácsonyfa nem gyújtotta volna fel azt a plüsshalmot, ami valaha a szőnyeg volt – és persze meg is feledkeztem róla.

Valójában persze nem felejtettem el. Sosem felejtjük el, ha olyasmit teszünk, amit nem lett volna szabad. Az ilyesmi vészjóslóan ott lebeg a tudatunkban, mint a tolvaj, aki előre feltérképezi a terepet, a közelben ólálkodik, mindenhova követ csíkos monokrómban, de amint hátrafordulnánk, hogy szembenézzünk vele, máris postaládák mögé rejtőzik. Mint mikor megpillantunk egy ismerős arcot a tömegben, de azon nyomban szem elől veszítjük. Idegesítő bújócska ez, örökké jelen van, gondosan elrejtve, bezárva lelkiismeretünk minden rezdülésébe. Az elkövetett bűn mindig ott van, és nem hagyja, hogy elfelejtsük.

Egy hónap telt el azóta, hogy a második levelet is válasz nélkül hagytam, erre érkezett ez, új időponttal, s még csak meg sem említette, hogy az előzőekre nem reagáltam. Akárcsak az anyám – udvariasan szemet huny a hibáim felett, amitől természetesen csak még rosszabbul érzem magam.

Sarkánál fogtam meg az elegáns papírt, s mivel nedves volt, megvizsgáltam közelebbről. Már megint lepisilte a macska. A sors fintora. Persze nem hibáztathatom. A belvárosi toronyházakban tilos kisállatot tartani, ráadásul teljes állásban dolgozom, így a macskának nem is volt lehetősége a szabadban könnyítenie magán. Lelkifurdalásomat enyhítendő, a lakást teleaggattam a külvilágot ábrázoló képekkel: fű, tenger, postaláda, kavicsok, autók, park, más macskák, és Gene Kelly. Utóbbira inkább nekem volt szükségem, de a többitől valóban azt reméltem, enyhítik a cica vágyakozását a külvilágra. Meg a friss levegőre, a barátságra, a szerelemre. Meg az énekre és a táncra.

Mivel heti ötször reggel nyolctól gyakran este nyolcig távol vagyok, és olyan is volt, hogy haza se jöttem, megtanítottam a macskát – a macskaoktató szavaival élve – papírlapra „párologtatni”, hogy hozzászokjon az alomhoz. Így ez a levél, az egyetlen papírdarab, melyet a padlón talált, minden bizonnyal összezavarta. Láttam, ahogy bűntudattól gyötörten mászkál a fal mellett. Tudta, hogy rosszat csinált. Ott bujkált a tudatában, a rossz, amit elkövetett, holott tudta, hogy nem lett volna szabad.

Utálom a macskákat. Kivéve ezt. Arról a bizonyos repülő kisfiúról, Pán Péterről neveztem el Mr. Pannek. Mr. Pan nem egy örökifjú kisfiú, és érdekes módon repülni sem tud, furcsa módon mégis hasonlítanak egymásra, és akkor ez a név tűnt a legjobb választásnak. Este találtam egy sötét sikátorban, , egy konténerben dorombolt elgyötörten. Persze lehet, hogy bennem volt a hiba. Hogy mi is történt akkor, maradjon titok. Mindenesetre zuhogott az eső, drapp esőkabát volt rajtam, már egy jó ideje gyászoltam tökéletes barátomat, s minden tőlem telhetőt megtettem, hogy – mintha csak én lennék Audrey Hepburn – elkapjam az állatot, úgy kiabáltam utána: „Macska!” Tiszta, egyedi, kétségbeesett hangon. A cicáról kiderült, hogy egynapos, és hermafroditának született. Elhagyta az anyja vagy a gazdája, esetleg mindketten. S bár az állatorvos értésemre adta, hogy anatómiailag a macska inkább hím, mint nőstény, mikor nevet adtam neki, az mégis olyan érzéssel töltött el, mintha én vállaltam volna a kizárólagos felelősséget nemének megválasztásáért. Összetört szívemre gondoltam, aztán arra, hogy azért nem léptettek elő, mert a főnököm azt hitte, terhes vagyok – bár az egész a nyári szabadság után történt, mikor is a szokásos fesztiválozásom alatt vaddisznó híján egy egész reneszánsz vacsorát elfogyasztottam. Különösen szörnyű hascsikarós hónap volt a hátam mögött, egyik este a vonaton letapizott egy csöves, s mikor a munkahelyemen hangot adtam a véleményemnek, férfi kollégáim lekurváztak, így hát úgy gondoltam, a macskának könnyebb élete lesz fiúként. De azt hiszem, rosszul döntöttem. Néha női neveken szólítom, mint például Samantha vagy Mary, ilyenkor hálásan néz rám , majd leereszkedik valamelyik cipőmre, és sóvárogva bámulja a tűsarkakat és a világot, melytől megfosztották. Na de elkalandoztam. Térjünk vissza a levélhez!

Most már tényleg el kell mennem a találkozóra. Nem tudom kikerülni. Nem lehet nem tudomást venni róla; nem akarom próbára tenni az illető türelmét.

Szóval, ki is a feladó?

Sarkánál fogtam meg a száradó lapot, ismét közel hajoltam, és elolvastam a gyűrött papirost.

Kedves Lucy Silchester!

Önnek időpontja van 2011. május 30-ára, hétfőre.

Üdvözlettel,

Az Ön Élete

Életem. Persze, miért is ne.

Az életemnek szüksége van rám. Nehéz időszakom volt, nem figyeltem oda rá eléggé. Mással voltam elfoglalva: a barátaim életével, a munkahelyi dolgokkal, a romló állapotú és folyton figyelmet követelő autómmal, ilyesmikkel. Teljes mértékig figyelmen kívül hagytam az életemet. És erre most ír nekem, berendel, amire pedig csak egyvalamit lehet válaszolni. Találkoznom kell vele, személyesen.