Dr. Csernus Imre

A férfi

Jaffa Kiadó

Tartalom

Köszönetnyilvánítások

Előszó

Bevezetés

I.  Pótmama és macikávé

Meleg kályha

„Ne sírj, kisfiam!”

Lerágott körmök

„Simogasd a babát!”

Egyedül vagy magányosan?

Félelem

II.  Hullámvasút

Bátorság

„Boldogok a lelki szegények…”

A szerelem virága

Apák és fiaik

Szeretők

„Miben nem tudsz rám felnézni, szívem?”

III.  Trófeaparádé

A papucsállatka

Hideg fej – forró szív

A sas, a nyúl és a majmok

Betegségek

„Ezért vagyok én bűnös-bűntelen”

A teremtés koronája

Újra itt és most

Impresszum

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

KÖSZÖNÖM:

Ottlik Leának (Ny.). Ő tudja, hogy miért. Nélküle ez a könyv nem születhetett volna meg.

Farkas Móninak és Szily Nórának. Az ő kétkedő kérdéseik sokszor izgalmas mederbe vittek.

Nemes Krisztiánnak, aki sokat hallgatott, majd annál többet tett.

Nádor Péternek, aki ismét ütőset alkotott, a borítót illetően is.

Igor Lazinnak, aki képi megjelenítésben azt tette, amit én szóban.

Rados Richárdnak, aki hisz bennem.

Szüleimnek, akik megtettek mindent, amit tudtak.

Cukornak, aki nagyon fontos az életemben.

Mindazoknak a férfiaknak és leendő férfiaknak, akik a nevüket és őszinte gondolataikat adták ehhez a könyvhöz: Csáky Attilának, Csiminszki Zoltánnak, Dobai Benedeknek, dr. Gyarmati Csabának, Lelkes Attilának, Simon Andrásnak, Szűcs Viktornak, Tóth Péternek és Varga Andrásnak.

Végül mindazoknak, akik a saját kezükbe veszik, vették az életük irányítását. És azoknak is, akik ezt nem teszik, és sodródnak tovább.

Most pedig fejest ugrok a Nagy Kékségbe.

ELŐSZÓ

LASSAN KINYITOM A SZEMEM. Sötét van. A hajnal még nem jött el, de érzem, hogy itt az idő felkelni. Kinyújtózom a paplan alatt, a párom még mélyen alszik. Odanyúlok a telefonhoz. Még húsz perc van az ébresztő csörgéséig. Ilyenkor már nem tudok aludni tovább. Ezt már régen észrevettem, hogy ha dolgom van, akkor mindig az ébresztőóra előtt ébredek fel. Hallgatom a csendet. Jó érzés.

A csendet először fiatal orvos koromban hallottam meg. Egy alkalommal ügyeletes voltam az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézetben, és bementem az osztályra. Az orvosi szobák egy külön kis folyosón voltak, ami napközben tele volt várakozó betegekkel, hozzátartozókkal, mindenütt orvosok sürögtek-forogtak. A betegek szemében a félelem honolt. Estére a zsongás megszűnt. Kezdetben félelmetes volt, de megszoktam. Kinyitottam a bezárt ajtót, előttem ott sötétlett a hosszú, félhomályba burkolózó folyosó, amit csak helyenként világítottak meg a lámpák. Mellbe vágott a csend. Akkor hallottam meg a csendet először. Mély érzés volt, körülölelt, mint egy jó meleg, bolyhos takaró. Álldogáltam egy keveset, majd hátramentem, a nővérekhez.

Akkor szerettem meg a csendet.

Megfordulok az ágyban, hátha még eljön a jótékony álom. Mosolygok a gondolaton, mert tudom, régen elszállt már. Hallgatom a csendet, amelyet időről időre megszakít a mellettem alvó lélegzetvétele. Megsimogatom a fejét, megfogom a kezét, de vigyázok, hogy ne ébredjen fel.

A szavak mellett fontosak a tapintások, simogatások, ölelések, cirógatások. Emlékszem egy fiatal nőnemű illetőre (aki hagyja magát legyőzni a félelmei által, az megszűnik nőnek vagy férfinak lenni, és csak a neme marad meg), akit egyszer megkértem, hogy soroljon fel egy pár intimitási formát. Kérdezte, mit soroljon fel. Amit a szüleitől rendszeresen látott annak idején, folytattam. Csak hallgatott és pislogott, mint béka a kocsonyában. Erre én: „Tudja: ölelés, simogatás, csók, puszi…” Azt válaszolta, hogy ilyet ő nem látott a szüleinél. És az ő párkapcsolatában sincsenek ilyenek.

Még lassan forog az agyam. Felkelek az ágyból, a telefonom világítása segít, hogy összeszedjem a ruhámat. A vérnyomásom a béka feneke alatt. Elbotorkálok a konyháig, majd egy idő után nézem, hogy a kávé hogyan csöpög a bögrébe. Kávé. Kis cukor, sok tej. Az első korty után érzem, hogy a motor lassan benzint kap. Kintről beszűrődik az ébredező Budapest morajlása.

A szemben lévő ablakok még sötétek, az emberek alszanak. Következő korty kávé. Az égbolt felhős, nem fog sütni a nap. A fákon nincs levél, de a meztelen csontvázak már készülnek a tavaszra. Ott duzzad bennük az erő. Ettől legyen rosszkedvem? Az emberek többségét jelentősen befolyásolja a sötétség meg a felhős időjárás. De én jó ideje eldöntöttem már, hogy nem hagyom magam befolyásolni a borús idő által. Mosolygok, mert béke van bennem, és számomra a tél is szép látványt jelent.

Nyújtózkodom egyet, roppannak az ízületek. A telefon ébresztője megszólal, kinyomom. Újabb korty kávé, a beszűrődő zajok intenzitása fokozódik.

Indul lassan a nap. Eszembe jut, hogy nem toltam ki a kukát, pedig rajtam van a sor. Lerohanok, a kukásautó még nem jött. Ballagás vissza. Ilyenkor van egy kis időm, hogy megnézzem az e-mailemet. Rengetegen írnak nekem. Kétségbeesett emberek, akik önmagukat csűrték a pokolba, sokszor vádaskodnak, kifogásokat keresnek, hárítanak. Az emberek zöme azt hiszi, hogy varázsütésre megoldódnak a gondok. Ilyenkor elfelejtik, hogy mennyi időt töltöttek el lenn, és nem lehet egyik pillanatról a másikra felkerülni a napfényre. Ez komoly, izmokat szaggató és véres verejtékkel járó munka következménye lehet csak. Sokan úgy szeretnének konfliktusokat megoldani, hogy még csak nem is ismerik az érzelmi intelligencia törvényszerűségeit, nyelvezetét. Ikszmillió problémát felvetnek egy levélben, és ilyenkor zavarba is jövök, hogy hol kezdjem el a konfliktust magyarázni. Amikor túl sok a kérdés, leírom, hogy személyesen gyorsabb lenne. Az e-mailnél mindig megvan az a lehetőség, hogy a másik ember elbújhat a névtelenség mögé, nem kell szembenéznie önmagával. Lehet ezt is tenni, csak nem hatékony. Ha részletesen írnék valamit, akkor ez újabb kérdéseket vetne fel benne, oldalágak keletkeznek, az idő meg csak múlik közben. Száguld. Már hét óra van, ma kilencre megyek. Leírom, hogy jobb lenne személyesen találkozni. Felajánlom nekik, mert számomra ez jelenti a szabadság meglétét. Demokráciában a választás lehetősége eredményezi a szabadságot. Sokan mondják, hogy „muszáj változtatni”, de ez csak egy utat jelent. Egy út megléte pedig még nem jelenti a szabadság meglétét. Két út közül már lehet választani. Eleve nem lehet mindenki boldog, az csak keveseknek jár.

A párom még alszik. Az álom manói körülölelik.

Bezárom a postaládámat, megyek tusolni. Belenézek a tükörbe, meglátom a torzonborz ábrázatomat. Vizet csorgatok a tenyerembe, megigazítom a hajam. Jó lesz. Parfüm. A párom mindig nevet rajtam, hogy mennyit használok. Szeretem az illatokat. Télen legyen minél fűszeresebb, nyáron pedig inkább a könnyedebb, citrusos illatok kerülnek előtérbe. Felöltözöm. Közben hallom, hogy a páromnál a manók már szedelőzködnek.

Minden embernek vannak rituáléi. Nálunk az egyik az, hogy reggel, amikor előjön a hálószobából, én már várom őt. Átöleljük egymást, hozzásimulunk egymáshoz, érzem rajta az alvás melegét, visszaölel, megkérdezzük egymástól, hogy aludt a másik, megborzolom a haját, majd megcsókoljuk egymást, és ölelkezve megyünk a konyhába. Ő is kávét főz, majd teázik, megkérdezi, hogy bevettem a vitaminokat, közben elmeséli, hogy mit álmodott. Szépek ezek a reggeli intim pillanatok. Elmondom, hogy ma mi vár rám, merre megyek, és ő is megteszi.

Egy hónapja valakivel beszélgetve eszembe jutott az a szólásmondás, hogy „gyáva népnek nincs hazája”. Majd elgondolkodtam azon, hogy a népet emberek, férfiak és nők alkotják, akik a fentiekből kiindulva szintén gyávák. Mije nincs a gyáva embernek? Hát, sok mindent fel lehetne sorolni, de én leginkább így fogalmazom meg: gyáva embernek nincs belső békéje és nincs otthona sem. Lakása van, de otthona nincsen.

Indul a nap. Kivilágosodott. Egyre több autó van az utcákon. Indulás előtt még egy pillantás a netre, milyen idő lesz, beleolvasok egy cikkbe, ami az egyre súlyosbodó gazdasági és pénzügyi válságról szól.

Krízis. Hmmm…

Mindig a negatív megmérettetés mutatja meg, hogy ki mennyit is ér valójában. Egy ilyen válsághelyzetben sokan már akkor is elkezdenek rettegni és félni, amikor rájuk nézve még semmi negatív nem történt. Ez olyanokra jellemző, akik túlbiztosítják magukat, mert valójában minden új dologtól, eseménytől félnek. Megelégszenek azzal, amit elértek, és elfelejtik azt, hogy megtartani valamit sokkal nehezebb, mint elérni. Ilyenkor az éberségük csökken, a kényelemérzetük, konformizmusra való törekvésük fokozódik. Márpedig azok az emberek, akik csökkent éberséggel rendelkeznek, ha valami váratlanul következik be, abban a pillanatban szétesnek, mert emellett még a merevségig makacsok is, így nem tudnak és nem is mernek váratlanul, gyorsan reagálni. Azonnal elkezdenek kapkodni, pánikolni, ami csak fokozza a meglévő kudarcukat. Amikor a világméretű pénzügyi válság elkezdett begyűrűzni az életünkbe, sokan ezt tették.

Kapkodva-csapkodva soha nem lehet jó döntést hozni. Ezért fontos minden helyzetben az éberség megléte. Amikor észrevettem, hogy a Bevállalja? Igen vagy nem? című műsor miatt egyre ismertebbé kezdtem válni, az első hónap után már tudtam: ha nem vigyázok, a végén nagyon ráfázhatok.

Elköszönök a páromtól, megcsókolom, elmondom neki, hogy vigyázzon magára, bezárom az ajtót, és éberen, mosolyogva elindulok háborúzni…

BEVEZETÉS

ANNYIT MÁR MOST NYUGODTAN ELMONDHATOK, hogy akárcsak A NŐ című könyvnél – amely alapjában véve nem csupán a nőről szólt –, menet közben már itt is tudtam, láttam, hogy ez a könyv sem tisztán csak a férfiról fog szólni. Szerettem volna sok mindent beletenni a férfiasság kérdéséről, a bűntudat megoldásának az elkezdéséről, a gyászról, halálról, búcsúról, elengedésről, virágokról, önmagamról. Tényleg sok mindent. Válaszokat egy sor kérdésre. Felvetéseket a pasikkal kapcsolatosan. Hogy például „miért élt a párom nyolc hónapig egy másik csajjal párhuzamos életet mellettem, miközben azt bizonygatta, hogy mennyire szerelmes belém?” A minap kaptam egy ilyen e-mailt! Épp karácsonykor robbant szét a dolog…

Amikor ez a könyv készült, körbetelefonáltam egy csomó pasit, akit ismerek. A tinédzserektől kezdve az ötvenesekig valamennyiüknek ugyanazt a kérdést tettem fel: mitől érzik magukat férfinak. Egy tizenöt éves, serdülő srác elsősorban nem önmagát definiálta, hanem azt, ahogy a férfiakat látja maga körül…

Azt mondta, hogy szerinte a férfiak – különösen a sikeres férfiak – nem élnek igazán, csak hazudnak, amikor azt mondják, hogy jól érzik magukat a bőrükben, miközben előre be van kódolva a pályájuk, hogy mikor, melyik időszakban mit kell elérniük – diploma, sikeres üzleti élet, satöbbi. A bekódolt pálya viszont egy idő után unalmas, mert közben elfelejtenek élni… Az az illúziójuk, hogy pénzért lehet boldogságot venni, miközben elmegy az életük, amelyben nincsenek ízek és színek, és mégsem tudnak váltani. Ő nem szeretne így élni. Nem szeretne részt venni ebben. Többek között nagyon fontosnak tartja a nőkkel való egyenjogúságot. Ami nem egyformaságot jelent, hanem egyfajta munkamegosztást. Azt gondolja, hogy adott esetben a nő rendezi be a lakást, mert az női ízlés kérdése, és nem a férfi dolga, bizonyos dolgokban pedig a férfinak kell döntést hoznia, megkérdezve persze a nőt is. Szerinte ma attól sikeres egy fiatal srác a csajoknál, ha nagy Armani csat van az övén, vagy ha Calvin Klein-felirat van a pólóján. A kilencven százalékuknak ez számít… Egyszer neki is tetszett egy ilyen csaj, akinek ebből a szempontból ő kevés volt, és akkor önmagára haragudott… Azt is mondta, a mai Magyarországon a férfiakra – és általában az emberekre – a mosolytalanság jellemző, és ilyen értelemben sem férfinak, sem nőnek nem jó itt lenni. Annyira nem, hogy ő nem is akar itt maradni… Véleménye szerint az üzenetet, hogy milyennek kell lennie ma egy férfinak, a média és a filmek közvetítik. De egy toszkán olívaszüretelő pasi vagy egy norvég halász sokkal boldogabb lehet, mint az apja, aki egyébként dübörög az üzleti pályán…

Egy másik, tizenkét éves srác az erőben definiálta a férfit. Tehát a férfinak erősnek kell lennie. Érdekes, hogy ő a megfelelő külsőt is fontosnak tartotta. Nem szabad pocakosnak, de túl izmosnak sem lennie, mert az hülyén néz ki… A férfiakhoz képest a nőknek alapvetően abban kell másoknak lenniük, hogy nem nyaggatják a férfit, amikor a férfi fáradt, mert sokat dolgozott… Ugyan kitől hallhatta ezt???

Sok férfi kihangsúlyozza az erő fontosságát. De ez fizikális vagy mentális erőt jelent? Sokan csak elvben beszélnek róla, gyakorlatban meg nem alkalmazzák. Vagy csak a gyengébbeken gyakorolják mindezt? Ők annyit is érnek…

A kérdésre, hogy mitől érzik magukat férfinak, a pasik egy jelentős része azt felelte, hogy ezen ők még soha nem gondolkodtak, és ez a kérdés eléggé meglepetésszerűen érte őket… Holott a nők esetében az utóbbi öt-íz év másról sem szólt, mint hogy definiálják, mi az, hogy nő… Úgy tűnik, ezek olyan dolgok, amelyekről a pasik általában nem beszélnek. Vagy csak nagyon felületesen. Magáról a férfilétről… Azért nem, mert „ez teljesen magától értetődő”, hogy az illető férfi. Fel sem merül, hogy ezt bármi megkérdőjelezhetné…

Varga András, 48 éves, coach, párkapcsolatban él

Mitől érzem magam férfinak?

A címben szereplő kérdést nem a hétköznapi értelemben szexnek nevezett kategóriaként értelmezem. Nem abban az értelemben, hogy jó pasi vagyok-e, hogy mit gondolnak erről a nők, avagy éppen a férfiak.

Valójában kik is azok a férfiak? Meg kell-e ezt válaszolnom ahhoz, hogy válaszoljak az alapkérdésre? Ha tudjuk, hogy kik a férfiak, akkor tudjuk-e, hogy kik a nők? Esetleg az emberiség mínusz a férfiak? Egyenlő-e az emberiség a férfiak plusz nőkkel? Mennyi a közös része a két halmaznak?

Most nézzük az identitásokat. Férfi, fehér, európai, magyar, magas/alacsony, kövér/sovány stb. Valaki vagy férfi, vagy nő (esetleg még nem döntötte el); vagy magas, vagy alacsony (hacsak nem átlagos); vagy kövér, vagy sovány (hacsak nem átlagos); vagy okos, vagy buta (hacsak nem átlagos)… De hát ki a fene akar átlagos lenni!

A nemzethez tartozás identitása pedig nem a miénk. Azt elvették a politikusok.

Vannak ugyan bizonyos jelek: férfi vagy nő. Vágás vagy kuki, az oviban még fanszőrzet sincs. Sokan utaznak ilyenfajta regresszió hajójában egész életükben. Ők nem is teszik fel a kérdést. Gyűjtik a sikereket, az már mindegy, hogy mi az valójában. A férfi az, aki megdugja. Nem is zavarja őket az, hogy mindkét oldalról gyakran lesajnálják ezt a típust. Hajrá! Kifelé vagy befelé vagyunk férfiak? Férfiak vagyunk, mert adott helyen és korban ennek megfelelően viselkedünk. A kocsink vagy a gyengédségünk az?

Választ szeretnék adni egy egyszerű kérdésre. Ehhez képest tódulnak felém a saját kérdéseim. Lehetne sokkal több, még mindig releváns kérdést feltenni. Ettől még nem jutnék közelebb a válaszhoz.

Akkor mi visz közelebb? (Megint egy kérdés!)

A halmazelmélet és a részidentitások zavaros folyójából kilépve valahogy így írnám le a választ:

Attól érzem magam férfinak, mert tisztában vagyok azzal, hogy a megismerésnek, a megélésnek ez a korlátja – tudniillik, hogy csak egyfajta szeletét tapasztalhatom meg a világnak. Van olyan csoportja az emberiségnek, akik egy más szeletet élnek meg az életből. Ugyanabból az életből, mely egymásba fonódó darabokból áll össze.

Az egész pedig két szemlélettel látszik: a férfiakéval és a nőkével. A „másik” szeletet közvetlenül nem élhetem meg. Vannak viszont a nők, ők majd megmutatják.

Milyen jó, hogy vannak!

I.

PÓTMAMA ÉS MACIKÁVÉ

AZ UTÓBBI HETEKBEN JÓ PÁRSZOR VOLTAM USZODÁBAN, és úszás közben megfigyeltem a medencénél elhaladó párokat. Sok karakánnak látszó csajt láttam, méghozzá olyan pasik mellett, akiknek valahogy egyáltalán nem volt férfias kisugárzásuk. Életkorukat tekintve voltak egészen fiatalok, serdülők is, de a negyvenévesek is éppolyan furcsák voltak. Akkor elgondolkoztam, hogy hol is láttam ilyet. És az anya és a gyerek közti kapcsolat jutott eszembe: a mamák fogják így a gyermekeik kezét…

Egyik barátom mesélte, akit már az egyetem előtt is érdekelt a pszichológia, a felesége meg az anyósa is pszichológus, hogy először a gimnáziumban, tizennégy éves korában kezdett el gondolkodni azon, hogy mi is a férfi szerepe egy párkapcsolatban. Ő már akkoriban hallott egy csomó pszichológiai állítást. És az egyik első ilyen az volt, hogy a férfi-nő párkapcsolatnak mindig van egy olyan formája, amikor a nő anyáskodik a pasija fölött. És akkoriban ő ezt elfogadta, hogy ja, ez akkor így működik… Most már persze nem biztos benne, hogy ennek tényleg így kell lennie.

Miért jó ez a pasinak? Miért jó ez a nőnek? Mert az biztos, hogy tömegével látni ilyeneket.

Véleményem szerint ez az egész sokszor valahol a pasi mamájánál indul el, aki persze ezt a saját anyjától tanulta el, aki meg szintén a saját anyjától – és örök idők óta tart ez a körforgás. Tehát ott van a pasi mamája, fiatalon, aki ha szétnézne a maga világában, kénytelen lenne kimondani – amit persze nem mer megtenni –, hogy ilyenolyan körülmények miatt, mindabból, amit elérhetett volna, semmi nem valósult meg, nem tud felmutatni semmit sem. Nem azt csinálja, amit szeretne. Nem az álmai pasijával van együtt, de a hagyományok tisztelete vagy a hagyományoknak való megfelelni vágyás miatt nem mondja ki, hogy mit keres emellett a puhány alak mellett. Az egész élete, akármerre néz, egy halom csőd. Egy rakás szerencsétlenség. Ám legtöbbször – sajnos – a csajoknak ilyenkor marad egy olyan kiskapu, amit nagyon sokan ki is használnak. Ez pedig a gyerekszülés. És ennek a csajnak főként akkor van szerencséje – igaz, csak rövid távon –, hogyha az a gyerek tényleg gyerek. Mert még manapság is nagyon nagy különbség van a lány és a gyerek között.

A gyereknek ugyanis pöcse van, nem igaz?

Budapesten élve sokszor elkövetjük azt a hibát, hogy budapesti, úgymond „felvilágosult” módon látjuk a világot, e szerint élünk, és azt hisszük, hogy mindenki így gondolkodik. Kétmillió magyar él Budapesten és vonzáskörzetében, nyolcmillió Magyarország-szerte. Ott vajon hogy gondolkodnak az emberek? Hát úgy, hogy a gyereknek bizony pöcse van.

Ha ez ember éppen utazik valahová, átcsordogál egy kis falun, és meglát egy elhízott, negyvenes nőt, aki lógó vállal cipeli a cekkereket, akkor érdemes elgondolkodni: számára vajon mit jelent az önmegvalósítás, mitől érzi magát jól a bőrében? Ha megnézzük a hétköznapi női gondolkodást, akkor mégiscsak az a kapcsolat csúcsa, hogy a nő gyereket vállal. És persze számos olyan helyzet is van, amikor a nő számára az jelenti a motivációt, hogy a gyerekszülés majd megmenti a kapcsolatot. Ezek a konfliktuskezelések sokszor nem tudatosan meghozott döntésekből fakadnak. Ösztönösen jönnek, mondván, ez sem megy, az sem megy, amaz sem megy, igaza van anyámnak, itt az idő, hogy szüljek. Hiszen benne vagyok a korban. És a nő közben elfelejti, hogy az anyja sokszor éppúgy nem érte el azt, amit szerettet volna. A gyerekei kirepültek, aztán rácsodálkozik a puhány férjére, akivel együtt él, de mégsem mer tiszta vizet önteni a pohárba. Éppen ezért mondja: lányom, szüljél nekem egy unokát! Hiszen a pöcsössel tovább örökítődik a név, ő pedig benne lehet teremtőként a név átörökítésében, ami komoly presztízst jelent. Tehát megszüli a gyereket, és ha mázlija van, akkor az a gyerek pöcsös lesz. Valójában azonban önmaga önző vágyainak kielégülése miatt szüli meg. Nem a gyerek miatt szül gyereket. Ebből a folyamatból a férfiakat sokszor kirekesztik, mert a pasi hagyja, hogy ezt tegyék vele. A megtermékenyítésen kívül nincs más dolga.

A mama tehát színtiszta egoizmusból szüli meg ezt a kölyköt. Gyáva szembenézni elszúrt életével, felismerni, hogy a partnere nem olyan partner, amilyet szeretne, hogy nem azt csinálja, amit szeretne, nem olyan életet, él, amilyet szeretne, ezért inkább menekülőre fogja. És nagyon érdekes, hogy ezeket a viselkedési és konfliktuskezelési modelleket már nagyon korán elkezdi megtanítani a fiának. És a fiú ezt öntudatlanul el is sajátítja, ahogy én magam is megtanultam annak idején.