KORDOS SZABOLCS

Turista from Hungary

Budapest, 2013

Szerkesztette Rényi Ádám

© Kordos Szabolcs, 2013

© XXI. Század Kiadó, 2013

ISBN 978-963-08-6428-2

Útravaló

Ocsmány novemberi nap volt Budapesten, az utazási irodák kirakatában lifegő trópusi ajánlatok egyenesen inzultusnak tűntek. Egy pláza kávézójában vártam első riportalanyomat, Barbarát. Belibbent, kávét rendelt, mesélni kezdett, és a tompaságot – ami az áruház butító műfényei miatt telepedett rám – rögtön felváltotta az újságíró izgalma. Tátott szájjal hallgattam a történeteit Indonéziától Borneóig, Vietnamtól Korfu szigetéig. Barbara azon az estén résnyire nyitotta csupán a kaput, de éreztem, hogy ebbe a világba, az ő világába bebocsátást kell nyernem.

A következő hetekben, hónapokban újabb és újabb idegenvezetőkkel, utaztatókkal, turizmusban dolgozó napszámosokkal találkoztam. Akadt köztük harsány középkorú asszony, decens úri hölgy, laza harmincas szoknyavadász, kiégett és lelkes szakmabeli egyaránt. Néhányuk az olcsó, húsz-harmincezer forintos túrákra specializálódott, mások bankelnököket és minisztereket kísérgettek egzotikus vidékeken. Mégis, több kötötte össze, mint ami elválasztotta őket. Az életrevalóság, a világlátottság egészen frappáns elegyet alkot bennük. Közhellyel élve: az idegenvezetőket már nem lehet meglepni. Ha elolvassák a történeteiket, megértik, hogy miért.

A turizmusipar vándorai – ha profik – éppúgy az emberi lélektan mesterei, mint sorozatom korábbi hősei. A Luxushotel, Hungaryben a budapesti ötcsillagos szállodák munkatársai szegték meg a kedvemért hallgatási fogadalmukat, a Taxisvilág, Hungaryben a hivatásos sofőrök vallottak az utca valódi életéről. A Turista from Hungaryben egy kicsit messzebb kalandozunk, mint a főváros közigazgatási határai, mégis maradunk a jól megszokott, magyaros világunkban. Bár riportalanyaim buszoznak, röpködnek vagy éppen hajóznak az időzónák és a kultúrák között, mégis bennünket, magyarokat kísérnek, bennünket ismernek, és bizony időnként miattunk szégyenkeznek. Könyvemben az ő szemszögükből látjuk az üdülővárosok forgatagát, mégis ez a könyv az egyszeri magyar utazó hős-, gaz-, romantikus és rémtetteiről szól. Rólunk. Az emberi természetről, annak szép és árnyékos oldaláról is.

Amit az olvasó a kezében tart, nem fikció. Tartottam magam ahhoz az alapelvhez, hogy kizárólag igaz történeteket írok le, hús-vér emberek valódi elbeszéléseit. A szálakat azonban össze kellett kuszálnom. Mint minden szolgáltatóiparnak, a turizmusnak is a diszkréció az alapja: ha névvel, címmel, telefonszámmal közölném az idegenvezetők sztorijait, az állásukkal játszanék. Vagy ki kellene hagynom a legjobb, legizgalmasabb sztorikat. Egyik verzió sem volt ínyemre való. Így aztán a riportalanyaim személyiségét eltorzítottam, megmásítottam, hogy lehetőleg a saját édesanyjuk se ismerjen rájuk. Amit egy fiatal nő mesél Afrikából, lehet, hogy a valóságban egy idősödő férfi története? Talán. Ezt egyedül én tudhatom. Több tucat világjáró világraszóló tapasztalatát a magyar elme kicsapongásairól azonban szívesen bocsátom közzé. Pakolják be a napolajat, kérjék kölcsön a szükséges útikönyvet, Ági, Barbara, Dani és Péter már várják Önöket sok-sok őrült útitárssal együtt.

2013. április 4., Budapest, 22 óra,

a Bródy Sándor utca egyik kávézója.

KIKÉPZÉS, SZERELEM, DROG

– AZ IDEGENVEZETŐI LÉT INDISZKRÉT BÁJA

„Zanzibár, Afrika” – mondta ki a várva várt szavakat Ági főnöke. Az akkor huszonöt éves lány úgy érezte, megnyílik alatta a föld. Felért a szakma csúcsára. Nem holmi Rodosz vagy Tunézia várja, hanem a mesebeli Afrika. Ötcsillagos luxushotel dúsgazdag magyar és német utasokkal, akik fejenként közel egymilliót költöttek arra, hogy a fülledt szigeten töltsék a karácsonyt és a szilvesztert. Szafari bérelt repülővel, saját apartman az óceán partján és exkluzív vendégkör. Itt nagy baj nem lehet, gondolta Ági. De tévedett.

December 24-én reggel az új luxus-üdülőkomplexumban már állt a csúszda, ám a medencékben egy csepp víz sem volt. Az olykor-olykor erőre kapó, lagymatag, sós, nedves szellő ajtók híján szabadon libbent át a szobákon. Az elegáns tányérok, amelyeket az indiai tulajdonos oly nagy műgonddal választott ki, egy vámraktárban porosodtak Dar es Salaamban. Miközben Ági segített a helyére tolni az átmeneti recepcióspultot, a vagyonos vendégek már kényelmetlenül feszengtek üléseikben a Budapestről, illetve Hamburgból Zanzibár felé tartó repülőgépen. A pályája elején járó, csinos idegenvezető tisztában volt vele, hogy a baj megtörtént, ebből botrány lesz. A legközelebbi kollégák nyolcezer kilométerre vannak tőle, vagyis esélytelen, hogy kap erősítést, elmenekülni nem tud – ez az ostor bizony az ő hátán fog csattanni.

„Szürreális jelenet volt, ahogyan végigkísértem az utasokat a félkész szállodán – emlékezett vissza Ági. – Úgy mutattam be a termeket, a bárt és a medencéket, mintha az égvilágon semmi rendkívüli nem lenne az üdülőkomplexummal. Pedig hát a vak is látta, hogy az épület nincs kész. A Ralph Lauren pólós urak megszűntek urak lenni. Úgy vettek körbe, mint az utcagyerekek, akik verekedni akarnak. Egymást fogták le, amikor valamelyikük előugrott, hogy lekeverjen egy pofont. Kevés híján összeverekedtek azok, akik a védelmemre keltek, és azok, akik legszívesebben hazáig pofoztak volna. Első számú céltábla lettem, a gyűlölt iroda egy személyben. A németek vetkőztek ki a legjobban önmagukból. Azt üvöltötték: rohadt magyar, átvertél bennünket, menjél haza Pick szalámit zabálni! Ilyenkor persze magyar voltam. Ha valami balul sült el, rögtön lemagyaroztak, pedig akcentus nélkül beszélem a nyelvüket. Azért a magyarokat sem kellett félteni. Az egyikük – mint később megtudtam, jól menő vidéki fogorvos – elém penderült, és közvetlen közelről leköpött. Hogy tud egy középkorú, értelmiségi férfi odáig süllyedni, hogy leköp egy nőt? Az volt életem legszörnyűbb karácsonya.”

A vendégek lassan elfogadták, hogy csak két hét múlva jön értük a repülő, és addig ilyen körülmények között kell jól érezniük magukat, az iroda pedig majd a hazaérkezésük után tárgyalja meg velük a kártérítés összegét. Visszavonultak hát pihenni az ajtó nélküli szobáikba. De Ági megpróbáltatásai nem értek véget ezzel. Ugyanis amikor eljött a délutáni koktél ideje, eggyel kevesebben jelentek meg. Az egyik családban az idősödő apa trombózist kapott, és nem ébredt fel többé. „Be kellett mennem, hogy megnézzem. Valóban elszállt belőle az élet. Harminchét fokos hőség tombolt, azonnal el kellett szállíttatni a testét. Miközben néhányan még mindig követtek és ócsároltak, telefonon próbáltam halottszállítókat találni. A család szerencsére viszonylag nyugodtan fogadta a tragédiát. Azt mondták, maradnak, mert a papa is azt akarná.”

Vacsorára már mindenki túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy fenyegetőzzön. Németország felső középosztálya és Magyarország gazdasági krémje az üres étteremben gyűlt össze, ahova az előtérből vittek néhány széket. Mivel tányérok sem voltak, Ági kitalálta, hogy leszedeti a falakról a tükröket, és azokon tálalják fel a fogásokat. Az osztrák séf ontotta a konyhából a jobbnál jobb ínyencségeket, de a két napja ott dolgozó személyzet nem volt a helyzet magaslatán. Őket a közeli sárkunyhókból verbuválták – honnan is tudták volna, mi a különbség az almás pite és a Wellington-bélszín között? Felkaptak, amit láttak, és vitték az asztalokhoz. Előétel helyett a desszertet, desszert helyett a főételt. Az azonban nekik is feltűnt, és furcsállották, hogy kristálytükrön szolgálják fel nekik a vacsorát. „Ez egy európai szokás” – hárította el a kérdéseiket Ági. Álomszép helyen időztek, volt fedél a fejük felett, a séf parádésat alkotott. De a hangulat továbbra is nyomott volt, a rosszkedv megmaradt. Pedig Ági tapasztalatból tudta, hogy a vakáció olyan, amilyenné varázsolja az ember. A nehézségeket kár túlpörögni, és az utasoknak is felesleges Skype-on ügyvédet riasztaniuk, politikai kapcsolatokkal és ukrán verőemberekkel fenyegetőzniük. Egy ilyen VIP-csoport esetében az iroda úgyis fizet, mint a katonatiszt. De ahogy Ági végignézett a tükröket szorongató, vert seregen, hirtelen elfogta a nevetés. Ott fuldoklott könnyező szemmel az ötcsillagos, félkész hotelóriás éttermében, és arra gondolt, ha ezt túlélte, már semmi sem lehet túl nehéz. Pedig a Zanzibárig vezető út sem volt éppen kalandoktól mentes!