LAJTA ERIKA

Hárem
a végeken

Kossuth Kiadó

1

Ha az ember öngyilkos akar lenni, akkor hálás lehet annak, aki megszabadítja őt az előkészületek nyűgétől és megöli.

Ha viszont olyan lelkiállapotban vagyunk, hogy épp nem kívánunk meghalni? Nyomban működésbe lépnek a reflexeink. Harcolunk az életünkért. Így vagy úgy.

Amikor elkezdték ütlegelni: nekirontottak egy hatalmas ökölcsapással, odavágtak balról a járomcsontjára, jobbról pedig a bordái közé, aztán újabb ütést mértek a gyomorszájára meg az orrára, Ács Veronika tovább már nem szorította magához a táskáját, hanem elengedte. Ezzel tudta elkerülni, hogy maradandó sérüléseket szenvedjen el.

Nem lett nyomorék.

A rendőrök valószínűleg a mentősöktől értesültek a történtekről. Mindenesetre már Ács Veronika kórházi ágyánál megjelentek, hogy frissiben kihallgassák.

Az asszony azonban csalódást okozott nekik. Mindig is rossz megfigyelő volt, márpedig ez nemcsak egy tanúnál, de egy sértettnél is megbocsáthatatlan hiba. Egy feljelentés nem szólhat feltételes módban, nem hemzseghetnek benne az „úgy emlékszem”-ek, a „talán”-ok, a „minthá”-k. A helynek, az időnek és a körülményeknek össze kell illeszkedniük. Tényállássá kell szilárdulniuk. Anélkül ugyanis nincs bűncselekmény.

Ha minden igaz – vallotta a bekötött fejű és begipszelt karú Ács Veronika –, az a bizonyos gyerek, az az öt-hatéves forma, nyurga, inas fiúcska a Kálvária térnél szólította meg őt. Igen, igen, szinte biztos, hogy a Kálvária térnél csapódott hozzá, amikor éppen hazafelé tartott a munkahelyéről, a Hajléktalanok Kirendeltségéről.

Az első pillanatban azt hitte, hogy kéregetővel van dolga, s úgy döntött, hogy ugyanazt teszi vele, mint az összes kéregetővel. Átnéz rajta. Elvégre nem az ő kötelessége, hogy gondoskodjon róluk. Az államé.

– Néni, kérem, eltévedtem… – ütötte meg ekkor a fülét egy vékonyka hang. –  Segítsen felszállnom a buszra. Az apámhoz kell mennem.

– Miért, hol az apád? – hangzott kissé kelletlenül Ács Veronika válasza, mert nem szerette a problémákat, márpedig ez a gyerek valamiképpen probléma volt, ha nem is pont úgy, mint ahogy először gondolta.  – És miért nincs veled az anyád, hogy vigyázzon rád?

– Az anyukám meghalt. A temetőben van. Az apám meg a rendőrségen. Hozzá kell odamennem.

Ács Veronika egy futó pillantással felmérte a fiút. Az első dolog, ami feltűnt rajta, az volt, hogy míg a legtöbben télikabátot viseltek most, március elején, a 4-5 fokban, ezen a gyereken egy rövid ujjú, erősen kinyúlt trikó volt. Ugyanakkor a trikó bizalomgerjesztően fehérlett. Kimoshatták. Feltehetően nem is túl régen.

– Na, jó! Add ide a kezed és menjünk! – döntött az asszony. – Elkísérlek, nehogy eltévedj.

A gyerek kezének érintése hűvös volt. Bőre finom, puha. Ács Veronikát csupán az zavarta, hogy a fiúcska a másik, a bal keze hüvelykujját útközben többször is bevette a szájába, és mint valami nyalókát szopogatta. Nyilván ugyanígy összenyálazta korábban a jobb kezét is, amit most ő fog.

Nem kellett hosszan gyalogolniuk. Hamar a buszmegállóhoz értek. Az asszony eredetileg a trolira szeretett volna felszállni, de egye fene, ha már így alakult, módosítja az útirányt és elkíséri ezt a fiút.

– Melyik buszra akarsz felszállni?

– A 99-esre. Amelyik a Mátyás térre megy. Onnan lehet eljutni a rendőrségre.

– De mit keres az apád a rendőrségen? Talán rendőr?

– Nem rendőr. Csak a rendőrségen van. Odavár engem.

A buszmegállóban álldogáló emberek jól megnézték őket, kettőjüket. Ács Veronikát máskor is meg szokták nézni a férfiak, mert jó alakú, nagymellű, alig harminchárom éves nő volt, hosszú szőkésbarna hajjal, kék szemekkel.

Az arca ugyan túlontúl szögletes, túlontúl csontos volt ahhoz, semhogy szépnek lehessen mondani, hiányoztak belőle a nőies ívek, lekerekítések, s a bőre minőségén is sokat rontott az álla csúcsára odatolakodott, jó néhány apró, négerbarna anyajegy, de azért minden lényeges kellékkel ellátott, tökéletesen kifejlett, dús idomú nőnemű lény volt – márpedig ezt a férfiak messzemenően méltányolják.

Ezúttal viszont inkább a nők tekintete akadt meg rajta. Most vette csak észre, hogy a vele levő gyereken nemcsak az a feltűnő, hogy rövid ujjú pólót visel ilyen hidegben, hanem az is, hogy felemás a cipője. A bal lábán fehér tornacipő virít. A jobbon pedig egy kopottas, sötétbarna bőrbakancs.

„A kukából szedhette ki? – morfondírozott az asszony. – Tény, hogy a kukákból cipőhöz a legnehezebb hozzájutni. Az emberek igen gondatlanok. Nem kötik össze cipőfűzővel a párokat, így aztán többnyire elkeverednek egymástól.”

Körülbelül öt percet várhattak a buszra. Háromnegyed hat lehetett. Esetleg már hat óra.

– Próbálja pontosan megadni az időt! Nekünk nagyon fontos, hogy tudjuk a pontos időt – szólították fel a rendőrök az asszonyt. – A nyomozás szempontjából komoly jelentősége van.

– Csak mikor munkába megyek, tartom számon az időt, nehogy elkéssek. Egyébként nem órára, percre lebontva élek.

– Akkor mondja tovább az útjukat! Gondolom, felszálltak az autóbuszra. Maga meg az a kis haramia.

– Igen. A Kálvária tér és a Karácsony Sándor utca sarkán lévő megállóba egyszer csak bekanyarodott a busz, s mi fölszálltunk rá. A gyerek illedelmesen, fegyelmezetten viselkedett. Nem tolakodott. Nem viháncolt. Nem huppant le a székre. Szótlanul fogta a kezemet. Néha rám pillantott. Néha maga elé meredt. Határozottan koravén, hogy ne mondjam unott arckifejezése volt.

Ács Veronika útközben ki-kinézett a busz ablakán. A környék lepusztult volt, jócskán megérett egy úgynevezett város-rehabilitációra. De az asszonynak ez fel se nagyon tűnt. Hozzá volt szokva a pusztuláshoz. Emberben is. Tárgyi környezetben is.

Bár egy olyan kerületben lakott, még ha csak egy lakótelepi lakásban is, amely ehhez a városrészhez: a VIII. kerülethez viszonyítva jobb helynek számított, nem bántotta a szemét ez az egyhangúan szürkésbarna, lassú, de visszavonhatatlan enyészetnek indult terep. Egykedvűen leltározta a szűk térben egymásra toluló épületeket. A gangok, hátsó lépcsőházak dzsumbuját, a falakat szétfeszítő repedések érfonatát, a penészt és a kormot is bevonó rozsda skarlátfoltjait, az 1956-os aknavető gránátok, sőt néha még a világháborús golyószórók ütötte ragyaábrákat, s azt, ami mindenre vastagon, guánóként rakódott rá: a rendíthetetlenül újratermelődő, kiirthatatlan mocskot.

– Én nem tudom, hol van a rendőrség – mondta a nő a fiúnak. – Leszállok veled a Mátyás téren. Ott majd megkérünk valaki mást, aki ismeri a környéket, kísérjen tovább téged. Rendben van? 

– Nem kell mást megkérni. Én tudom a rendőrségre vezető utat. Jártam már ott többször is.

A Mátyás tér csupán két megállónyira van a Kálvária tértől. Apró nekilendülések, zökkenők. Egy kanyar. Egy másik kanyar. S már nyílik is az ajtó. A lépcső pedig levezet. A járdára.

A gyerek már megint a rendőrséget emlegeti. Sietni kell. Különben baj lesz. Apa megver, amiért elcsavarogtam. Apa nagyon erős. Van vagy száz kiló. És egy csattogós bőrszíjat suhogtat.

– Áruld már el végre, mit keres az apád a rendőrségen! Letartóztatták? Kihallgatják? Vagy mi az ördög?

A fiúcska félig leszegett fejjel ide-oda nézegetett. Néhányszor belerúgott az aszfaltra ledobott üdítő italos flakonokba vagy műanyagzacskókba. És mintha csak valami kellemetlen kötelességének tenne eleget, foghegyről vetett oda az asszonynak némi magyarázatot. Az apja nemrég jött ki a Kozma utcai Gyűjtőből, s előírták neki, hogy hetente jelentkezzen a rendőrségen. Neki pedig muszáj odamennie az apjához. Különben agyonveri. Megesküdött, hogy agyonveri.

– Apád börtönben volt?

– Ott. Ott. De már kijött… Most már csak felügyelet alatt tartják, vissza ne essen. Ezért kell odamennem a rendőrségre.

A Hajléktalanok Kirendeltségének dolgozójaként Ács Veronika nap mint nap találkozott börtönből szabadultakkal. Ügyfelei között több volt a börtönt megjárt, mint az érettségizett.

Ezért a börtön számára mindössze egy adat volt. A szabadulás ténye szintén az. Feljegyezte a megfelelő rovatba.

Még mindig a Mátyás tér sarkán álltak a gyerekkel. A játszótér mellett. Mint mostanában minden játszótér, ez is az Európai Unió szabványaihoz igazodott. A játékok színei erősek és teltek voltak, de ízlésesek, nem harsányak. A hinta, a mérleghinta, valamint a különféle mászókák egytől egyig természetes alapanyagokból, leginkább fából készültek, s mindet lekerekített szélekkel tervezték meg, hogy még véletlenül se okozhassanak balesetet.

A környék gyermekei itt, ebben a számukra létrehozott rezervátumban biztonságban érezhették magukat. Sziget volt ez a szárazföldön. Feledtette, hogy egyébként mennyi veszélynek vannak kitéve.

A fakult cégtáblák közül egyedül a kocsmáké hívogatott. Nyerőgépek kínálták szolgáltatásaikat. S valaki tényleg nyert rajtuk.

A bedeszkázott ablakok sorát befalazottak váltották fel, kivételnek számított a még csak meg se repedt üveg. Leszakadt redőnyök, kicsorbult ereszcsatornák hirdették ugyanazt az eleve elrendeltséget, mint amit a lehúzott rolók, a réges-rég érvényüket vesztett hirdetmények és falragaszok.

Minden irányban a VIII. kerületre oly jellemző szűk utcácskák ágaztak szét. Takarékos tervezés. Spórolós kivitelezés. A házak falai színüket vesztetten szürkélltek, így kifejezetten jól állt nekik az az egy-két rájuk pazarolt piros, kék vagy neonzöld graffiti. A macskahúgy bűze dohszaggal keveredett, s ha néhány frissensült étel illata nem vitt volna az egészbe némi elevenséget, különösen a kapualjak környékén, akkor finnyásan rándult volna meg az ember orra. Brr!

Azért persze lehetett itt élni. Méghozzá igen olcsón. A lakbér és az albérleti díj nem is a minimálbérhez, hanem sokkal inkább a szociális segély összegéhez igazodott.

– Innen már remélem, odatalálsz a rendőrségre – bocsátotta volna útjára Ács Veronika a kisfiút.

– Egyedül nem. Tessék elkísérni a néninek! Apukám hálás lesz.

„Hálás? … Ugyan mivel tud hálás lenni egy magadfajta utcagyerek apja? Megkínál egy villamosmegállóban felszedett csikkel? Meghív egy késdobálóba? Baráti áron megpróbál rám sózni valami csempészárut?” – támadt fel Ács Veronikában néhány előítélet, hogy aztán szégyenkezve irtsa ki magából őket.

– No, nem bánom! Indíts! Amilyen bolond vagyok, veled megyek.

Befordultak az egyik elhagyatott kis utcába. Néptelen volt, mégse kietlen. Talán mert sütött a nap. A napsütés, ha csak átmenetileg is, még az ilyen lerobbant helyek forgalmi értékét is fel tudja srófolni.

Pedig ez a hely egyszerre volt külváros és belváros. Mindkettőnek a legrosszabb tulajdonságait egyesítette.

– Mi a neved? – hajolt le Ács Veronika a kisfiúhoz, s még rá is mosolygott, mert eszébe jutott, hogy más gyerekre már valószínűleg rég rámosolygott volna.

– Lakatos Leonciónak hívnak. Vagyis… – harapta el a szót a fiú. – Nekem nincs nevem.

– Ne mondd már, hogy nincs neved, hisz most mondtad, hogy Lakatos Leonciónak hívnak. Csak nem akarod letagadni?

Ács Veronika gyanakodva sandított a gyerekre. Most vette csak észre, hogy tüskehaja ébenfekete, a bőre pedig kreolos. Vonásai is határozottabbak, erősebben megrajzoltak, mint ahogyan az a korához illenék. Nem elég gyámoltalan. Nem elég gyermekies. Ott csillog valami ravaszdi fény, valami alamusziság a szemében.

„Cigány” – foglalta össze mindezt egy nemzetiségnév.

Az asszony hirtelen elengedte a fiúcska kezét. De aztán, miután elhessegette a pár másodpercre rátörő kellemetlen érzést, mondhatni előérzetet, újra hozzáért. Karon ragadta.

„Ha cigány, hát cigány! Attól még ugyanúgy kisgyerek. Sőt, létezhet-e védtelenebb kisgyerek, mint épp egy cigánygyerek?”

A Lakatos jellegzetes cigánynév. Csakúgy, mint a Raffael, a Sztojka vagy az Orsós. Azon viszont eltűnődött Ács Veronika, hogy ezt a fránya Leoncio keresztnevet vajon melyik szappanoperából szedhették a szülők. Ha jól emlékszik, akkor a Rabszolgasors című brazil tévésorozatban volt egy született főgonosz. Azt hívták Leonciónak. Ami spanyol vagy portugál nyelvterületen még csak rendben is van. Az viszont, hogy Lakatos Leoncio kész röhej. Nyelvi ízlésficam.

Lehet egy Lakatos Leonciónak születési anyakönyvi kivonata? Lehet majd adóazonosító jele? Lehet majd lakcímkártyája? Felveszik-e majd egy gimnáziumba, netán a főiskolára? Már maga a neve is más: sokkal komorabb, sokkal baljósabb sorsra predesztinálja.

A fiúcska a következő útkereszteződésnél egy sikátor felé akarta húzni az asszonyt.

– Na ebből elég! – csapott magasra a türelmetlenség Ács Veronikában. – Nekem nincsen már rá több időm, hogy veled évekig összevissza bolyongjak… Itt hagylak. Szia!

Hátat fordított a fiúnak, s amikor visszanézett, hogy integessen neki, és leellenőrizze, hogy tényleg továbbindul-e, érte a támadás. Derült égből villámcsapásként.

– Ki rontott magára? Nem tud személyleírást adni? – faggatták a rendőrök az asszonyt.

– Valaki kiugrott a fal mögül. De túl gyorsan történt. Nem láttam jól… Ráadásul a végén, nyilván a biztonság kedvéért, leütöttek. Úgyhogy törlődött minden.

– Cigány volt a támadó?

– Nem merném határozottan állítani… Persze vadidegeneket megtámadni, úgy, hogy először odacsalogatjuk őket magunkhoz, inkább vall cigányokra, mint számítógépes csalást elkövetni… Akárhogy is, egyszer csak elsötétült előttem a világ. De innen már nem is folytatom, hiszen önök a munkájuk során mással se nagyon találkoznak, mint el-elsötétülő világokkal.

A legutolsó kép, amit Ács Veronika fel tudott magában idézni, Leoncio arca volt. Megelégedett arckifejezéssel nézett maga elé. Mint aki tudja, hogy dicséret jár ki neki, mert jól teljesítette a rábízott feladatot.

– De hát hogyhogy nem tűnt fel magának, hogy az a kis pokolfattya be van tanítva? – nyaggatták tovább Ács Veronikát a rendőrök. – Az irataiból látjuk, hogy maga a Hajléktalanok Kirendeltségén dolgozik. Ismernie kellene hát az efféle antiszociális elemeket.

Az asszony megvonta a vállát. Hallomásból tudta, hogy a rendőrség szemében egy áldozat csaknem olyan bűnös, mint az elkövető. Épp csak a szemébe nem vágták, hogy hogy a fenébe lehetett ilyen éktelenül hülye.

Eszébe jutott, hogy pár esztendeje, a Margit-szigeten ő is szemtanúja volt egy hasonló bűncselekménynek. Az úttesten ott feküdt elterülve egy sérült kisgyerek, s egy biciklista, amint meglátta, leszállt a nyeregből, hogy segítsen rajta. Ahogy azonban a fiú fölé hajolt, az felröhögött és azonnal elszaladt. A társa pedig eközben szép kényelmesen elkarikázott a biciklivel.

Akkoriban néhány ismerősének elmesélte ezt a történetet. Legtöbben baleknak tartották a biciklistát. A végén már ő, Ács Veronika is úgy gondolt rá, mint aki megérdemelte a sorsát.

„Tulajdonképpen én is rászolgáltam, hogy jól átverjenek. A mai világban nem szabad megbízni senkiben se. Gyerekben, kutyában különösen nem” – jutott az asszony erre a könnyen kínálkozó felismerésre.

Felismerésének értékét csak az csökkentette valamelyest, hogy nem tudta teljes bizonyossággal, mi történt vele, miután elvesztette az eszméletét. Még az se kizárt, hogy megerőszakolták.

A rendőrség csak annyit árult el neki, hogy a VIII. kerületben, ahol igen romlóban van a közbiztonság, több olyan bűnbanda is dolgozik, amely gyerekeket használ fel a céljaira. A módszereik egyre erőszakosabbak. Hiába, a XXI. század már nem a XX. század!

Míg néhány éve még csak koldulásra tanították be a gyerekeket, vagy arra, hogy papagájokkal sorsjegycédulát húzassanak ki, ma a legtöbb kölyök zsebtolvajként kezdi, betörőknek falaz, színesfémet vagy mobiltelefont lop, öregembereket támad meg gázspray-vel. A legújabb divat pedig az, hogy a kicsikét is jobb külsejűek eltévedést színlelnek, s a különböző jótét lelkeket odacsalják a félreeső helyen lesben álló felnőtt bandatagokhoz – azok meg aztán üsd, vágd, nem apád!, rájuk vetik magukat.

– Szinte az egész kerület tele van már rakva térfigyelő kamerákkal, mégse bírunk velük. Tudja, hogy van ez, asszonyom, mindig a bűnöző lép először, a rendőrség csak kullogni tud utánuk. Mire az egyik stiklijüket kiismernénk, új és új trükkökkel állnak elő.

Ács Veronika igyekezett mielőbb elfelejteni ezt a félresikerült kis kalandját. Nagy megkönnyebbülést érzett hát, amikor a rendőrség megszüntette az ismeretlen tettes ellen indított nyomozást. Végre békén hagyták.

Mivel a jobb karja és az orrcsontja is eltörött, s így több hétre betegállományba került, az ismerősei és a munkahelye előtt nem tudta eltitkolni, hogy megtámadták. De a saját meggondolatlanságát, vagyis hát Leonciót kihagyta a történetből.

Csak annyit mondott el másoknak, hogy fényes nappal ment az utcán, és egyszer csak rárontott egy erősen ittas roma férfi, kikapta a kezéből a táskáját, aztán még jól meg is verte.

Jó mese volt ez. Általános sajnálkozást váltott ki.