Esterházy Péter

Egyszerű történet vessző száz oldal

– a kardozós változat –

Magvető
2013

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Esterházy Péter, 2013

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra
Borító: Esterházy Gitta

ISBN 978-963-14-3110-0

elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

[első oldal]

ELŐVERSENGÉS

A múló évtizedek azt mutatják, hiába gondolom én azt, hogy az úgynevezett önéletrajziság csupán forma vagy hangütés, tehát hogy sokkal absztraktabbak az írói, az íróinak nevezhető eljárásaim, mint azt a névleges személyesség mutatja, Önök, olvasók, többnyire mégis azt gondolják, én* én* vagyok. Hát legyen. Vagyis akkor a családból sem tudok kikeveredni, nota bene, nem is akartam, csupán fontosnak láttam azt, ahogy a nézőpontom az idők során változott, hol bércre tettem a látcsövem, hol a magyar nagy lapály mélyére, hol pedig egy alabástrom női váll gyöngéd, csöndes gödröcskéjébe, így azután az a család is változott, amelyről éppen szóltam. (hát hiszen a szólásból keletkezett…)

Önök azonban somolyogva sokatmondóan legyintenek. Én* ezt elfogadom, nem kapálódzom ellene. Nem állítom, hogy átlátok a szitán, ám Önök se legyenek abban annyira biztosak, hogy átlátnak rajtam. Nyitott könyv vagyok ugyan, de Önök nem ismerik e könyvet; meglehet, én sem. Viszont nyílt kártyákkal játszom. Viszont milyen játékot?

Azt szeretném, az a becsvágyam, a hübriszem, hogy beszámoljak apám élete utolsó két évtizedének boldogságáról. Hogy ez legyen a zsákmányom.* hogy az a férfi (akinek az életemet köszönhetem satöbbi, satöbbi – már volt), akit a történelem szilajsága és saját gyöngesége többször is kitaszított saját életéből, s lett ezáltal épp e kitaszítottság az élete, s állt így újra meg újra a senki földjén, védtelenül, vacogva (ki látta a vacogást?, én* nem), olyan magányban, hogy ha erre gondolok, bármikor sírva tudok fakadni, szóval ez a férfi mégis boldogságban halt meg. Nem hiszem, hogy előtte bármikor is boldog lett volna (és azt sem, hogy boldoggá tette volna azt az asszonyt, az anyámat, akivel élt).

A boldogság nem kisebbíti a bűneinket, se az övéit, ha vannak, se az enyéimet, ha vannak. Vannak. Az elmondottak súlyát nem csökkenti, hogy, értelemszerűen, olyan pontosan azért nem tudjuk, ki boldog, ki nem.

Munkámat igyekeztem Kjell Askildsen gyakorlatához igazítani: „Olyanról nem írtam, ami velem történt. Igyekeztem olyan mondatot nem írni, amire már előbb is gondoltam. Mások jegyzőfüzetbe gyűjtik a majd használható mondatokat, én ellenkezőleg. Az íráskor csak az írás számít, és az írás mágikus, mérhetetlen ideje.”

Kipling azt javasolja (olvasom Mathias Enard Parle-leur de batailles, de rois et d’éléphants című káprázatos regénykéjében), hogy: mesélj nekik csatákról, királyokról, lovakról, ördögökről, elefántokról és angyalokról, de ne felejts el mesélni szerelemről meg hasonlókról sem… Végigveszem, csata, király, lú, ürdüng, angyal, szerelem, lesz minden. Az elefántproblematikát kell még majd megoldanom. Kard ki kard.

E. P.

Akár egy második szív, úgy lüktet
mellkasomban a múlt.

John Banville: A tenger*

[második oldal]

Blij zijn*, örülni. A lendületes betűk meg-megcsúsztak volt a hintó jégvirágos ablakán, nekiiramodtak, ledőltek, az egyik j el is törött. Gémberedett lehetett a kéz, amely rajzolta őket. Egy bágyadt, dermedt kéz. Finom és erőtlen. De kitartó, mert mind a négy üvegtáblára rákarcolta: blij zijn. És előkelő, a gyűrű fazettás gyémántberakását használta írószerszámként. A gyémánt a velencei Vincent Peruzzi mester műhelyéből való,* a gyémánt (és a kéz) gazdája korábban Mazarin bíboros párizsi embereivel dolgoztatott, de beleunt a bíboros pénzsóvárságából fakadó folytonos elszámolási vitákba. Peruzzi drága volt ugyan, de istenien lehetett vele alkudni.

Ha valaki kinézett a betűk adta résen (a betűk nincsén keresztül), akkor egy ideig a mögöttük lassan eltűnő Prágát láthatta, a csodarabbik, császárok és csillagtudósok meg cserfes, víg cselédlányok arany városát, s ha nem ez a valaki adta volna ki a parancsot, hogy rejtett mellékutakon, óvatosan haladjanak, akkor igencsak meglepődött volna, hogy apródonként minden kilátást eltakartak a Železné hory barátságosan zord fenyői.

[harmadik oldal]

Történetünk a tizenhetedik század második felének zűrzavarát, a történelmi erők, akaratok, a kimondott és kimondatlan, a fölismert és föl nem ismert érdekek közti homályos szédelgését és barátságosan zord fenyveseit használja ki, hogy elkezdődjék.

Október harmadikán, nem sokkal azután*, hogy a tüneményes Jenő herceg csapatai elegáns és bágyadt vérszomjukat kitűnő technikai fölkészültségükkel, nyugatinak nevezhető gyakorlatiasságukkal és a herceg ifjonti nagyravágyásával megerősítvén szinte teljes egészében kiűzték az évszázados hódításba valamelyest beleunt és bizonyosan belekényelmesedett törököket az akkor még nem létező Közép-Európából*, félvállról szólva, a bécsi Landstrassén túl* eső területekről – e napon III. Lajos, azon kevés Habsburgok egyike, ki sem nem Lipót, sem nem Ferdinánd, és kinek – ezért-e? – ajka nem fittyed úgy alá, ahogy azt például Velázquez infánsnőinél és Fülöpjeinél megcsodálhatjuk (amely fittyedésről a Habsburgok még hajnali ködben is messziről fölismerhetők, a lovakat nem látni még, midőn a fittyedést, ezt a nehezen megnevezhető, enyhén undorító, kiforduló (?) csüggést már igen), szinte ellenkezőleg, ajkai csókosan kerekülnek, cseresznyepirosan fénylenek, az akkori németalföldi régens, Rubens nagy híve és támogatója (lásd a Lajos herceg ebédel című monumentális töredéket) titokban Magyarországra indult. Nyáry Pállal* kívánt találkozni, aki, így tájékoztatták a fenséges urat, egyként szót ért a bécsi udvarral, és nemzetével szintúgy.

[negyedik oldal]

Nem időznénk hosszasabban e barátságos morva dombok közt (melyeket a rónához szokott magyar szem hegyeknek lát, zordon bércnek*), ám meg kell említenünk a régens hintóját loppal követő lovasokat. Lipót császár szeme mindent lát. (Tudjuk, az Úré is, de az ő kimutatásai a látottakról sokkal trehányabbak, játékosabbak. Vagyis könyörületesebbek. A Habsburgok a jobb bürokraták.)

Lázadó, lázadni készülő, mindenesetre mocorgó unokaöccsének nem szentelt különösebb figyelmet. Sihederkorukban találkoztak egyszer Ferdinánd, Lipót bátyja temetésén. Lajos puhány, de föltűnően szép arca, melynek vonásait a gyertyák sárgás lobbanásai még elmosódottabbakká tették, semmi olyat nem mutatott, mely szerint a császárnak résen kellene lennie. Igen, nem fittyedt az ajka, de ennek ára van: inkább szerette, mint akarta a hatalmat; akarta, de amúgy félvállról. Lipótnak nem maradt semmije, csak a hatalom mindensége (meg talán az olasz nyelv szeretete, azt beszélte a legszívesebben;* a papi pályára való készülődést is oda kellett hagynia a trón végett; aki olaszul beszél, közelebb van az éghez, evvel az állítólag Gazzetti bíborostól való mondással vigasztalta magát), akarnia sem kellett a hatalmat, azonos volt vele. Ezzel szemben kevés az életélvezésbe ojtott becsvágy.

Mindenesetre mikor a napkirály békét kötött a hollandusokkal, attól fogva Lipót rajta tartotta fél szemét. Fél szemét mindenkin, másképp nem lehet.

Bármennyire szeretnők, nem illeszthető az európai hatalmi játszmák terébe a hintót távolról követő két spion, két sértődött bécsi hivatalnok nyereg által feltört ülepe. Brnóig szenvedett a két jeles ülep, ott új két ülep (elhízott valag, de nincs jelentősége) vette át a követést, ők pedig (spionok és fájdalmak) jelentést írtak.

Isten segedelmével, így biztatták az írásra egymást. Egymásra néztek, boroskupáikat egymásnak koccintották, és bólintottak: Még a kő is megszólal, ha kiverik a fogát. Ezt olykor megismételték: Még a kő is megszólal, ha kiverik a fogát. Isten segedelmével.

[ötödik oldal]

Visz a hintó, végtelen csöndben, mintha repülne. Nincsen gyémántom, rálehelek az üvegre, és az ujjammal írom a nyirkos homályba: örülni. Folyton eltűnik, befutja a hideg. És akkor újra: amíg tudok lélegezni, és van meleg odabent, addig ez is van.

Hintóillat; főleg bőrszag, és a fa. Nem a fa, hanem az, amivel a fát kezelték, vízálló olaj, lazúr, valami nyugodt, súlyos és keserű. Meg az örök, de valahogyan távoli lószag. Az ablak csikorgó hidege az ujjbegyeimen. Mintha magam is üveg volnék. És fordítva is, amihez nyúlok, üveg lesz, és csikorgó hideg. Te is, édesem, üveg, csikorgó hideg. És csillag! Csillag az írás, csillag a fény, csillag a betűt író ujj. Csillagból vagy, és csillag leszesz.*

Českomoravská vrchovina, suttogom a sötétben. Éjszaka van, világít a hold, a lámpám.

*     Csokonai Lili, más szóval V. Károly, Isten akaratjából a fél világ ura, Asturia és Nyékládháza hercege. (tréfa!) – E. P. (Arany Jánosnál (A. J.) láttam ezt a lábjegyzetelési módot.)

*     E. P. – E. P.

*     VI. Károly. Mit tudunk VI. Károlyról? (tréfa!) – E. P.

*     Salinger kifejezése. – E. P.

*     VII. Károly. Az meg ki a who the fuck? Még hogy ki! Ő zavarta ki Jeanne d’Arc segítségével az angolokat majdnem egész Franciaországból! De apámon ez sem segített. Bár talán ártani se ártott nagyon. Ki tudja… – E. P.

*     Pordán Ferenc fordítása – E. P.

*     Bizonyos források zich verhengen-t, illetve gelukkig zijn-t említenek. Én a megbízhatónak tűnő Apponyi Sándor-utalást vettem. (Hungarica: Ungarn betreffende im Auslande gedruckte Bücher und Flugschriften. Besorgt von L. Dézsi. Teplice és Wijk aan Zee, 1927.) De bárhogy legyen is, bárhogy tántorgunk Teplice és Wijk aan Zee közt a szinonimák nyomában, az első szó: örülni! – E. P.

*     Ez a forma lett aztán a huszadik században az Eppler-briliáns alapja. – E. P.

*     Azelőtt! – E. P.

*     Amely akkor még nem is létezett! – E. P.

*     Asien fängt bei der Landstrasse an, hogy tudniillik ott kezdődik Ázsia, mondotta volna Metternich, konkrétan herceg és gróf Klemens Wenzel Nepomuk Lothar von Metternich-Winneburg zu Beilstein (1773–1859). – E. P.

*     Nem azonos Nyáry Pállal. – E. P.

*     Már Petőfi előtt is! természetesen, tenném hozzá, a költő csupán a már létező nemzeti érzületét foglalta mondatba, versbe. Én persze azt gondolom, van ez fordítva is, vagyis hogy mondattal lesz a valóság. Szinte hallom a kétkedők gúnykórusát. De gondoljunk csak a szívre. E történetben is elő fog fordulni – hacsak meg nem feledkezem róla –, hogy valaki majd azt mondja zavartan és szomorún: Újra beleszerettem magába – azzal, sitty-sutty, és tényleg újra belé szeret. De tudnék más példát is hozni. Igaz, ellenpéldát is. – E. P.

*     Gonda–Niederhauser: A Habsburgok, 1978. – E. P.

*     Ez adta az ötletet a lábjegyzetek, íme, csillagozására. Fönt, lent, ég, Pokol, csillag, láb. De ne essünk túlzásba. Édesem. – E. P.