Boldizsár Ildikó

Mesekalauz
úton lévőknek

Életfordulók meséi

Magvető
2013

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Boldizsár Ildikó, 2013

Felelős szerkesztő: Darvasi Ferenc
Borító: Pintér József

ISBN 978-963-14-3119-3

elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Szüleimnek,
akiknek az életet köszönhetem.

A legdrágább kincs

Egyszer a puszta útjain találkozott két búcsújáró, egy ifjú és egy öreg. Beszélgetni kezdtek, és a fiatal nem győzött eleget panaszkodni az életére.

– Én, apóka, nem vagyok túlzottan boldog. A szüleimtől semmit sem örököltem, kölcsönkérnem pedig nincs kitől. Milyen jó is lehet, ha az ember gazdag! De az én életem csupa vergődés. Nincs nálam nyomorultabb, szerencsétlenebb ember ezen a világon.

– Hallgass el, fiam – ellenkezett az öreg. – Ne jajgass, panaszkodj szüntelenül!

– Miért ne panaszkodnék, ha szegény vagyok? Ma sincs több vagyonom, mint amikor megszülettem.

– Oly gazdag vagy, fiam, és szüntelenül panaszkodsz.

Az ifjú elcsodálkozott.

– Hogy lennék gazdag? Hiszen semmim sincs!

– És soha nem gondoltál arra, mennyit érnek a szemeid? Add nekem az egyik szemed, s kérj érte bármit!

– Még mit nem! Hogy adhatnám el a szemem? – riadt meg az ifjú. – Nem, a szemem nem adom semmiféle kincsért!

– Jól van – folytatta az öreg. – Akkor ajándékozd nekem az egyik kezed, s kérj érte annyi aranyat-ezüstöt, amennyit akarsz.

– Aranyért-ezüstért adjam el a kezem? – háborodott fel a fiatalember. – Nem, a kezem semmiért sem adom ezen a világon!

– Most már láthatod, fiam, milyen gazdag vagy – felelte az öreg. – Miért sopánkodsz, panaszkodsz hát szüntelen? Hidd el, legnagyobb kincs maga az ember. Ha egészséges, józan az észjárása, ha elég erős és ügyes, maga is megszerezhet minden gazdagságot.

HOGYAN ÁLLÍTHATJÁK MEG A MESÉK
„EMBER VOLTUNK HANYATLÁSÁT”?

A mesékben minden benne van:
mindaz, ami volt,
és mindaz, ami még lehet.

A Meseterápia című könyv megjelenése óta eltelt alig három évben megnőtt az érdeklődés a mesék és a meseterápia iránt. Ez a folyamat azt jelzi számomra, hogy hosszú felejtés után a mesék újra jelen vannak a mindennapokban, egyre több felnőtt fordul a mesékbe szőtt tanítások felé, és talál az életére vonatkoztatható, érvényes útmutatásokat a mesék bölcsességében. Az archaikus korok óta a népmese talán soha nem kapott ennyi és ekkora figyelmet sem a könyvkiadás, sem pedig az olvasók részéről. Ugyanakkor még mindig túlsúlyban van a tudományos igényű, értelmező kapcsolódás a mesékhez: mesetanfolyamok, mesefejtő csoportok, szimbólumkutató kurzusok indulnak telt házakkal, meseértelmező könyvek jelennek meg, meseiskolák kezdik meg működésüket, és óriási az érdeklődés minden, mesével kapcsolatos előadás, konferencia iránt. Én úgy vagyok ezzel, mint a mesebeli király: egyik szemem sír, a másik meg nevet. Örülök a népmese újbóli virágzásának, a meseértők és a mesék felé fordulók egyre növekvő táborának, de félek attól, hogy a sok bába között elveszik a mesét éltető forrás: a mesemondás és a mesehallgatás egyszerű öröme. Amikor nincs értelmezés, szimbólumfejtés, tanulmányozás, terápiás helyzet, hanem mindezek helyett az élő, lélegző mese működik. Amikor a meséről való beszédet felváltja a mese hallgatása. Amikor nem azért jönnek össze ötszázan egy előadóteremben, hogy meghallgassák az előadót, hanem azért, hogy meghallgassák a mesemondót. Úgy vélem, ez lesz a mese új, igazi virágkora. Olyan virágkornak képzelem ezt, amelyben már nem lesz szükség sem meseértelmezésre, sem meseterápiára, mert a mesék közvetlenül, saját erejükből gyakorolnak hatást a mesehallgatókra, és így tartják fogva a képzeletet, a tudatot és az érzékszerveket.

De ettől még nagyon messze vagyunk, és sajnos kicsi az esélye annak, hogy valaha is elérünk ide. Meggyőződésem ugyan, hogy a megvalósítás nem lenne nehéz, csupán mesemondókra és mesehallgató közösségekre lenne szükség. Igaz, egyre több mesemondó van az országban ahhoz képest, hogy egy évtizede már csak nagy nehezen lehetett felkutatni egyet-egyet a régiek közül. Van már mesemondó-tanfolyam is, amelyen megtanulható, hogyan lehet a hagyomány tiszteletben tartásával mesét mondani. Csupán a mesehallgatási alkalmakból nincs elég, pedig a meséket csak az a közösség tudja életben tartani, amely rendszeressé teszi a mesékkel való kapcsolatát.

Miért lenne szükség arra, hogy a felnőttek újra sok mesét halljanak és ismerjenek? Ugyanúgy, ahogy vannak a világban kipusztulás előtt álló, veszélyeztetett állatok, vannak veszélyeztetett, kellő figyelem híján a kihalás szélére sodródott „emberi tudások” is. A Konrad Lorenz által 1988-ban megkongatott vészharang még ma is hangosan szól. Lorenz huszonöt évvel ezelőtt írt arról, hogy megkezdődött az a folyamat, amely során az ember lassan elveszíti, elsorvasztja azokat a tulajdonságait és képességeit, amelyek emberré teszik őt.1 A tendencia – amelyet ő „ember voltunk hanyatlásaként” emleget – nem állt meg, sőt felgyorsult. Lorenz szerint az „emberi szellem olyan viszonyokat teremt, amelyekkel szemben az ember természetes hajlamai már nem állják a versenyt. Azok a kulturálisan és »ösztönösen«, genetikailag programozott viselkedési normák, melyek a történelmileg legkevésbé régi múltban még erények voltak, jelen körülmények között romlást hoznak ránk”2 – írja. Egyenesen a lélek ellenfelének tartja az emberi szellemet, mondván, hogy „sem a ránk mint teremtményekre jellemző viselkedés, sem a tradíciók révén második természetünkké lett illemtudásunk nem illik többé a mesterségesen létrehozott, szinte kizárólag a technokrácia által meghatározott környezetbe”.3 Az utóbbi évek pszichológiai kutatásai (elsősorban a pozitív pszichológiára mint az emberi erények és erősségek fiatal tudományára, valamint az evolúciós pszichológiára és a boldogságkutatások friss eredményeire gondolok4) szerencsére megerősítést adnak arra nézve, hogy az emberiség fennmaradásához elengedhetetlenek a „genetikailag programozott viselkedési normák”, még akkor is, ha „nem illenek” a modern világba. Véleményem szerint épp ezek életben és tiszteletben tartása, működtetése az egyik lehetséges módja annak, hogy emberségünk ne sorvadjon tovább. Persze egyre nagyobb problémát jelent, hogy lassan már nincs honnan „lemásolni”, nincs kitől elsajátítani a jól működő emberi alapmintákat.

A MESÉK SZEREPE A VILÁG MEGISMERÉSÉBEN

Többek között épp azért maradtak ránk a mesék, hogy megőrizzék az emberi lét viselkedési alapmodelljeit és mintáit. Sokat gondolkodtam azon, milyen meséken keresztül és hogyan mutassam be legegyszerűbben azokat a történeteket, amelyek alkalmasak egyfajta „optimális emberi létezés” illusztrálására. Az egyszerűséghez vezető útnál bonyolultabbat aligha ismerek, ezért végül arra jutottam, hogy a „tapasztalati utat” választom, vagyis olyan meséket gyűjtök össze, amelyek az emberélet fordulóihoz és eseményeihez köthetők – hiszen ezek mindenkit érintenek –, és rajtuk keresztül mutatom be, hogyan segítik a mesék az ember fejlődését, valamint az egyik életszakaszból a másikba történő átlépést. De a kötetben olvasható mesék nemcsak az átlépés módját mutatják meg, hanem azt is, hogy az archaikus ember hogyan próbálta a lehető legjobban kiaknázni és működtetni az egyes életszakaszok adta lehetőségeket. Vagyis e könyv célja kettős: egyrészt életben tartani magukat a meséket, másrészt a megváltozott és az egyre nehezebb körülmények között életben tartani és működtetni az ember „genetikailag programozott viselkedési normáit”, hogy ember voltunk hanyatlását ne csak késleltessük, hanem – talán nem hiú remény – meg is állítsuk.

Ehhez azonban sok mindent kell újratanulnunk, és ezek közé tartozik a mesék értése is. Magyar népmeséink égig érő fáját elgondolhatjuk úgy is, mint egy életfát, amely nemcsak nyílegyenesen tör az ég felé, hanem terebélyes oldalágai is vannak. A törzs és az oldalágak azt mutatják meg, hogy a bölcsőtől a koporsóig, a születéstől a halálig jól elhatárolható szakaszok tagolják életünket, és mindegyik szakaszban más-más feladatot kell beteljesítenünk, a világnak és saját életünknek más-más aspektusát kell felfedeznünk. Az oldalágak az egyes életszakaszok bejárásának szükségességére figyelmeztetnek, ugyanis a mesében csak akkor lehet egy szinttel feljebb kerülni, ha már minden „levelet” jól ismerünk. Annak, aki meg akarja mászni az égig érő fát, hét pár vasbocskorra van szüksége, s úgy kell eljárnia, mint a mesebeli Jánosnak: amint elnyűtte a vasbocskort – vagyis elejétől a végéig bejárt egy életszakaszt –, meg kell válnia az elnyűtt lábbelitől, és újabb vasbocskort húzva feljebb kell kapaszkodni a törzsön. Ez mára elfeledett tudássá vált.

Az életfordulók bejárására szándékosan merítettem több nép meséiből, érzékeltetve, hogy az adott életszakaszt kísérő feladatok, kihívások és a velük összeköthető mesék minden nép mesekincsében megtalálhatók, de igyekeztem minél több magyar népmesét is bevonni, mert fontosnak tartom, hogy a magyar népmesékben megőrzött szellemi kincseink is visszakerüljenek a mindennapokba. A világ megismerésének sokféle útja lehet, ezek közé tartozik a meséké is. A meséken keresztül akarva-akaratlanul egyfajta tapasztalatot szerzünk a világról, s amikor ennek vagyunk részesei, a hagyomány által megszentelt tudásból merítünk. De mit nevezünk hagyománynak? „Azt a láthatatlan szervezőerőt, amely a legrégebbi időkben az emberiség fennmaradásának egyik legfontosabb feltétele volt, amely kényszerítette eleinket egymás szájáról lesni el a szót, egymás kezét figyelve megtanulni a mozdulatot” – tartja a néprajztudomány.5 A meséket és a mesékbe szőtt jó tanácsokat is a hagyomány éltette és tartotta fönn, hiszen „minden népköltészeti alkotás csupán akkor marad fönn, ha beleilleszkedik a tradícióba. Ha az emberek a magukénak érzik, tovább éneklik és tovább mesélik. Ha nem veszi szárnyára a hagyomány, vagy ha a közvetítők költői tehetsége elégtelen, leromlik és eltűnik”.6 Ezért fontosnak tartom megjegyezni, hogy ebben a könyvben elsősorban nem az én véleményemmel, okfejtésemmel vagy értelmezésemmel találkozik az Olvasó, mert ez csupán az én „saját meseterápiám” lenne. Igyekeztem a mesékbe szőtt igazságokat a hagyomány felől megközelíteni, a mindennapi élettől kezdve – lásd életesemények, életfordulók – a valóság egy más aspektusból történő érzékeléséig. Nehéz terepen mozog az, aki a meséket szeretné köznyelvre fordítani, mert szinte lehetetlen: mindig szükség van egy „közvetítő nyelvre”, amelynek fényében értelmet nyernek a mesemotívumok: így jöhetett létre például a vallásbölcseleti meseértelmezés, valamint a filozófiai vagy a pszichológiai alapú megközelítés. Amellett, hogy természetesen e „közvetítő nyelveken” is el lehet jutni a mesékig, mégiscsak arról van szó, hogy ezekben az esetekben az adott terület fogalomkészletével közelítjük meg a történeteket, olykor nagyon is erőszakoltan. Ez egyébként azért oly könnyű, mert univerzális jellegüknél fogva a mesékre bármit rá lehet erőszakolni. A mesék elviselik ezt, de „apró” bosszút állnak: csak azoknak nyitják meg magukat teljes mélységükben, akik belülről, a mesék felől indulnak kifelé, vagyis nem egy másik tudományterület szakszókészletével operálnak, hanem a mese belső lényegét megragadva haladnak az emberi létezés általános törvényszerűségei felé, majd ezt elhagyva eljutnak önmaguk valóságához.

Ahhoz azonban, hogy „kifelé lehessen haladni”, előbb be is kell menni. Ez a könyv a befelé haladást szeretné megmutatni az egyes meséken keresztül, mégpedig úgy, hogy elvezeti a kapukhoz az Olvasót, kezébe adja a kulcsokat, de az, hogy melyik kulcs melyik zárba illik, önálló kutakodást, gondolkodást igényel. A történetek ugyanis valóban univerzálisak, de a hozzájuk kapcsolódás mindig egyedi. Ez persze nem azt jelenti, hogy ahány mese, annyi értelmezés, hanem azt, hogy a végső igazsághoz csak egyéni utakon lehet eljutni. Ahogy a Védák mondják: „Az Igazság egy, bár a bölcsek sok névvel illetik.”7

A KÉPEKBEN VALÓ GONDOLKODÁS

Az „Igazságot” kereső, egyetemes szellemi rendszerek nemcsak abban hasonlítanak egymáshoz, hogy ugyanazt kutatják szenvedélyesen, hanem abban is, hogy mindig képekkel fejezik ki magukat. Talán épp azért kerülünk egyre messzebb az „Igazságtól”, mert lassan elfeledtünk belső képekben gondolkodni. Ember voltunk hanyatlását az is meggyorsítja, hogy egyre nehezebben tudunk belső képeket előállítani. Pedig olyan ősi módszerről van szó, amely évszázadokon keresztül meghatározta az ismeretek átadásának módját. Példának okáért a világ legősibbnek tartott és méltán leghíresebb mesegyűjteménye, a Pancsatantra, melyet az életbölcsességek és az államvezetés régi indiai tankönyveként is számon tartanak, ezzel a módszerrel tette alkalmassá az uralkodásra Amarasakti király három nehéz fejű fiát. Az uralkodásáról, művészetekben való jártásságáról és nagylelkűségéről messze földön híres királynak három butácska fia volt, akikről maga az apa állította: „hallani sem akarnak a könyvről, és híján vannak minden értelemnek”. Bölcseket hívott hát az udvarba, hogy világítsák meg fiai értelmét. Az egyik bölcs első nekifutásra tizenkét évig tartó nyelvtan-tanulást javasolt, ezt követően pedig sorban a többi tudomány elsajátítását hosszú éveken át, de egy másik bölcsnek jobb ötlete támadt: egy Visnusarman nevű papot ajánlott, akinek jó híre volt a tanulók körében. A király magához hívatta őt, és erre kérte: „Légy rajta az én kedvemért, hogy fiaim életbölcsesség dolgában minél előbb mindenkinél különbek legyenek”. Visnusarman azt válaszolta, hogy hat hónapra van szüksége mindehhez, és összeállította a fiúk számára az Ötös könyvet – azt a bizonyos Pancsatantrát –, amellyel valóban elérte célját. A könyv a mai napig megőrizte módszerét, amely abból áll, hogy a bölcs meséket mond, mégpedig állatmeséket, amelyek az élet minden területére kiterjedően hasznos tanácsokkal látják el a fiúkat. A mesélés úgy folyik, hogy Visnusarman folyamatosan mozgásban tartja a királyfiak képzeletét és gondolkodását. Az elsőt a mese képein, az utóbbit az egymásba játszó tapasztalatok tudatosításán keresztül: bármi afféle történik ugyanis a mesében, amit a királyfiak az érzékszerveik segítségével érzékelnek, azt a tanító egy kis versike segítségével azonnal a tudatosba emeli. Ez kétféleképpen zajlik: az első módszer szerint elmond egy mesét, a mese kivált valamiféle körvonalazhatatlan, homályos érzést a mese hallgatóiban, és épp abban a pillanatban, amikor ezek a homályos érzések, gondolatok kezdenének összeállni tudássá, a mese szereplői – mintha jelen lennének a tudatban – rendkívüli pontossággal megnevezik a szóban forgó történet lényegét. A másik esetben az egyik szereplő mond el egy versikét a mesében, amely kíváncsiságot ébreszt a mese többi szereplőjében, akik izgatottan rákérdeznek: „Hogy is volt ez?” Ekkor következik a mese, és innentől kezdve ugyanaz a folyamat zajlik, mint az első esetben: megkezdődik a hallottak és a képben tapasztaltak összekapcsolása, amely egy ponton tudássá, ismeretté, felismeréssé áll össze. A felismerés és a néven nevezés szerencsés esetben egyszerre zajlik, de az sem baj, ha valamelyik megelőzi a másikat. Ha a felismerés „győz”, hatalmas öröm kíséri a néven nevezéssel kapott megerősítést. Ha pedig a néven nevezés van előbb, katarzis kísérheti azt a pillanatot, amelyben a képek kiváltotta érzéki tapasztalat találkozik a fogalmi megragadással. Tulajdonképpen a versikékbe van „alattomosan” elrejtve a „tananyag” (nehézfejű ifjak esetében megbocsátható ez az „alattomosság”, amit megszépítve hívhatunk tanítói tapintatnak is). De egy-egy versike önmagában csak pusztába kiáltott szó, vagy érdektelen és didaktikus szentencia lenne. A tapasztalat és az ismeret összekapcsolásával viszont örökre az emlékezetbe vésődő információ lesz. Ez a mesékkel való tanítás lényege, és ezért nem mindegy az sem, hogy életünk során mikor milyen mesével találkozunk.

A képekben való gondolkodás, a képzelőerő, a kíváncsiság és a rácsodálkozás képessége Albert Einstein zsenialitásának is része volt. Ő maga azt tartotta: „A képzelet fontosabb, mint a tudás.”8 Életrajzírói hangsúlyozzák, hogy „mindig a képzelőereje vezette olyan utakra, amelyek túlmennek a konvencionális gondolkodás határain”, „döbbenetes képzelőereje segítségével elképesztő jelentőségű alapelveket ismert fel”. Tizenhat éves korában egy olyan iskolába került, ahol a tanítás szelleme a svájci iskolareformer, Johann Heinrich Pestalozzi filozófiáját követte, aki szentül hitt abban, hogy a tanulókat bátorítani kell a képekben való gondolkodásra. Pestalozzi tulajdonképpen Visnusarman kései utódaként azt hirdette, hogy az oktatásban bizonyos lépések mentén kell haladni: a közvetlen megfigyeléssel kezdve, az intuíción keresztül kell eljutni a fogalmi gondolkodásig és a vizuális képzelőerőig. „A vizuális megértés a lényegi és egyetlen igazi módja annak, hogy megtanítsuk a diákokat a dolgok helyes megítélésére” – írta Pestalozzi –, „a számok és a nyelvek tanulását ennek egyértelműen alá kell rendelni.”9 Nem véletlen, hogy Einstein épp ebben az iskolában fogalmazta meg első vizuális gondolatkísérleteit, amelyek később tudományos karrierjének védjegyévé váltak. „A gondolatok vizuális megértése, amelyet Pestalozzi oly következetesen hangsúlyozott, Einstein zsenialitásának egyik legfontosabb tényezője lett.”10

A MESEKALAUZ MINT MÓDSZER

Amikor a Meseterápia kapcsán elismerő kritikák jelentek meg, mindig azt mondtam: a könyv megszületése egy „felejtés” következménye. Így gondolom ma is. Manapság azért van szükség közvetítőre a mese és mesehallgató között, mert elfelejtettük a mesékbe kódolt üzenetek értését. Pedig annak, aki a meséket maga vagy mások megsegítésére szeretné fordítani, nemcsak a mesetípusok között kell alapos jártasságot szereznie, hanem a mesék dekódolásában is. A tapasztalataim azt mutatják, hogy ez korántsem egyszerű és könnyű feladat, mivel az, aki meséken keresztül közelít meg egy problémát vagy egy másik embert – legyen az szülő, pedagógus, barát vagy meseterapeuta –, „nem »tanult«, »legyártott«, »akkreditált«, akadémiák, kutatóintézetek által szentesített tudásból dolgozik, hanem neki magának is meg kell küzdenie az információkért, az archaikus kódok felnyitásáért”11.

Ehhez a „megküzdéshez” szeretne segítséget adni ez a könyv, amelynek előzménye a meseterápia elméletét, valamint a mesék különböző helyeken betölthető szerepét mutatta be azzal a szellemi háttérrel együtt, amely lehetővé teszi, hogy a mesék például gyógyító vagy preventív erőként is működhessenek. Az elmélethez tartozó hat meseválogatás a problémás élethelyzetekben mesélhető meséket gyűjtötte össze mindenféle kommentár nélkül (Mesék nőkről férfiaknak; Mesék férfiakról nőknek; Mesék anyákról; Mesék apákról; Mesék életről, halálról és újjászületésről; Mesék testvérekről testvéreknek). A Mesekalauz e kettő ötvözete: az itt szereplő mesék rövid kommentárokkal jelennek meg, megmutatva, hogy valóban „minden élethelyzetnek megvan a maga meséje”. A mesekalauzokkal segítséget szeretnék nyújtani a mesék mélyebb megértéséhez nélkülözhetetlen gondolkodásmód elsajátításához, valamint az abban való eligazodáshoz, hogy az adott mese az élet mely területén tudja kifejteni a legerősebb hatást. Ez persze nem azt jelenti, hogy ez a mese máskor nem mesélhető, vagy csak és kizárólag az adott szituációban fejt ki hatást, hanem azt, hogy a kiemelt életszakasz kapcsán bátran fordulhatunk hozzá, mert olyan életigazságokat hordoz, amelyek megkönnyíthetik egy-egy élethelyzet megismerését és megértését.

A kötetben negyvenhárom mesét találunk, és én igyekeztem mindegyiken kaput találni. A keresés során egyetlen szempontom volt: megmaradni a mese belső, csakis önmagából következő igazságánál. Munka közben megannyi csábításnak kellett ellenállnom: először is annak, hogy elkerüljem a manapság oly népszerű „meseértelmezést” és „mesefejtést”, másodszor pedig annak, hogy ne a könnyebb utat válasszam, vagyis ne kapaszkodjak olyan szavakba és módszerekbe, amelyek egy másik tudományágban már bizonyították életképességüket. Nem akartam a pszichológiából, a filozófiából és a különféle vallásokból meggyőző érveket, bizonyítékokat átemelni a mesék bölcsességének, emberismeretének bizonyítására, mert a meséknek nincs szükségük erre. Ugyanakkor a képes nyelv, a szimbólumok köznyelvvé alakítása során olykor megkerülhetetlen volt, hogy egy-egy jól bevált fogalmat magam is használjak az egyszerűség kedvéért. Természetesen nem azért kerültem el más módszertani és tudomány közeli fogalmakat, mert nem értek velük egyet, hanem azért, mert egy másféle utat, másféle nyelvet kerestem a mesékhez. Az emberi létezés spekulációk és hamis konstrukciók nélküli nyelvét, a bölcsesség legegyszerűbb megnyilatkozási formáit. Azt szeretném, hogy az olvasók előzetes lélektani, filozófiai és vallástörténeti ismeretek nélkül is biztonságosan közlekedhessenek az itt bemutatott mesékben, és ne kelljen „belemagyarázásoktól” sem tartaniuk. Ezek helyett csupán saját életük tényeire, eseményeire, a saját magukról való tudásra és érzelmeikre figyeljenek, hiszen a mesék megértéséhez nincs másra szükség. Arra kérem tehát az Olvasót, hogy úgy lépjen be a könyvbe, mintha sétálni indulna a mesék között, vagy mintha egy több száz szerelvényből álló vonaton utazna, és mindegyik szerelvény egy-egy mese volna, én pedig nem lennék más, mint a vonat egyik kalauza. Lassan haladjon meséről mesére, és ne csak arra figyeljen, amit tőlem hall, hanem arra is, ami benne megszólal. Mert csak a kettő együtt adja ki a mesék érvényes igazságát, amelyet életünkhöz igazíthatunk.

Húsz éven keresztül készültem e könyv megírására, gyűjtöttem a meséket, figyeltem a mesék és az emberek kapcsolatát, és közben magam is rengeteget meséltem. Azzal a megjegyzéssel engedem útjára az elkészült munkát, hogy nem akar más lenni, mint a „mesehősök” kései leszármazottai számára egy útjelző tábla a mesékhez és az önmagunkhoz vezető úton. Azért, hogy se a mesék, se az emberek „ne romoljanak tovább”, és „ne tűnjenek el” a világból.

SZÜLETÉS

„Van egy erő, ami szüléskor eljön a nőkhöz.
Nem kérik, egyszerűen csak elárasztja őket.”
Armstrong – Feldman

Amikor a mesék még közvetlen kapcsolatban álltak az emberekkel, az élet is mást jelentett, mint manapság. Jelentősége volt minden szakaszának, fordulójának, elejének és végének, és ez az életfordulókhoz kötődő szertartásokban, ünnepekben is megnyilvánult. Az életfordulók megszentelése és megünneplése nem azért volt fontos, hogy a rokonok, szomszédok, falubeliek tudomást szerezzenek róla, hanem azért, hogy az ünnepelt – például a felnőtté váló legény vagy leány – maga is jól el tudja különíteni az egyes életszakaszokat. Tudjon róla, hogy mit hagy maga mögött, miképpen arról is, hogy hová tart, és ott mire számíthat. A régi ember számára természetes volt a folyamatos változás, mert nem kényszerítő erőnek vagy tragédiának élte meg, hanem ember voltához tartozónak, vagy ahogy a mai tudomány mondja: központi evolúciós adottságnak. S nemcsak a természet változása volt számára magától értetődő, szükségszerű folyamat, hanem saját életkori változása is. Azért tudta traumák és pániktünetek nélkül átélni az egyes szakaszokba való átlépéseket, mert a közösség által jól kialakított és „megpecsételt” mintái voltak azzal kapcsolatban, hogy milyen jogai és kötelességei vannak egy-egy szakasz átlépése után: milyen íratlan törvényeknek, szabályoknak kell eleget tennie például kamaszból felnőtté avatott ifjúként, házas emberként, apaként, érett férfiként vagy öregemberként. Az íratlan törvények és szabályok tárházát az őt körülvevő kultúra elemei tárolták: érvényes, jól működő és jól működtethető világot tudott fölépíteni – többek között – a népdalokból, a néptáncokból, a népmesékből és a népmondákból. Ezt nevezzük az előszóban már említett hagyományos műveltségnek vagy hagyomány által megszentelt tudásnak.

Ma már nincsenek ilyen könnyen használható fogódzók, jó esetben is csupán két szakaszt tudunk elkülöníteni egymástól: az életet és a halált. Öntudatlanul, felelőtlenül és felkészítetlenül zuhanunk egyik szakaszból a másikba, és fogalmunk sincs róla, hogy milyen kötelezettségeket rónak ránk az egyes életszakaszok. Mint ahogy arról sincs tudomásunk, hogy az emberélet fordulóinak átlépése határátlépés is egyben, melynek határozott célja és értelme van: minden határátlépés után valamennyivel többnek lenni annál, mint amennyivel az előző szakaszban rendelkeztünk. Csak így van esélye az embernek eljutni odáig, hogy öregkorában ne egyre kevesebbnek, kisebbnek és jelentéktelenebbnek érezze magát, hanem épp ellenkezőleg: minden addigi életszakaszát szintetizálva ura legyen kiteljesedett életének.

Meséink megőrizték számunkra annak a rendnek a tökéletes képét, amely az életfordulók szemszögéből is tükrözte a létezés értelmét. A mesékből kiderül, hogy az ember egyik életfeladata épp az, hogy az őt körbevevő folytonos változásokra adekvát válaszokat keressen és találjon. Az a körülmény, hogy ezek a változások a külső környezetben vagy a pszichében/testben zajlanak-e, teljesen közömbös a mese számára. Minden mese egy-egy emberi tapasztalat lenyomata, de ha a földkerekség valamennyi meséjét ismernénk, akkor sem mondhatnánk el, hogy immár teljes egészében ismerjük a világ működését. Mindig történik valami, ami addig még nem volt, és erre a „valamire” mindig ki kell találni „valami újat”. A mesék erre is felkészítenek. Először is hangsúlyozzák az emberi élet törékenységét és az egyén felelősségét saját magáért. Másodszor nyilvánvalóvá teszik az életszakaszok közötti határokat, s megmutatják: nem lehet egyik szakaszból a másikba átlépni, amíg nem éltünk az adott életszakasz minden lehetőségével. Ha viszont minden feladatot beteljesítettünk, tovább kell lépnünk; sem kényelmességből, sem pedig félelemből nem ragadhatunk ott. Harmadszor pedig konkrét segítséget adnak ahhoz, hogy milyen életfeladatokkal nézzünk szembe gyerekként, ifjúként, felnőttként és idős emberként. Minden élethelyzetet ismernek, és időnként kíméletlen módon tartanak tükröt elénk.

A mesék azonban még a halállal kapcsolatban sem olyan titokzatosak, mint a születéssel. Az emberélet kezdetével, a konkrét szüléssel és születéssel alig foglalkoznak, vagy ha igen, viszonylag talányosan. Véleményem szerint egyrészt azért, mert a mesék többsége az élet-halál, születés-meghalás folytonosságát, egymásba játszását alapstruktúraként, evidenciaként kezeli, és ezt egyértelműen jelzi is. A fennmaradt történetek arányait tekintve az embert mintha jobban érdekelnék az újjászületést vagy a „misztikus születéseket” bemutató mesék, mint a biológiai születés elbeszélése. Másrészt azzal lehet összefüggésben a születés körüli hallgatás, hogy az élet keletkezését mindig is mély misztérium kísérte, amely fogalmi gondolkodás mentén a mai napig teljességgel megragadhatatlan érzéseket sűrített magába. Az emberiség misztikus és mitikus gondolkodásában a születés és a szülés ugyan elsődleges szerepet játszott, de korántsem kizárólag pozitív érzelmek kapcsolódtak hozzájuk. Hamarosan látni fogjuk, hogy ha egy mese a szülés élettani folyamatáról akar beszélni, csupán abszurd vagy kaotikus képekben tudja ezt megtenni.

A születést a hozzá kapcsolódó, sokszor egymásnak is ellentmondó, olykor kifejezetten félelmet keltő hiedelmek és képzetek miatt rengeteg rítus és babona övezte. Ezek nyomait a teremtésmítoszok őrzik, de egy-egy jól felismerhető motívum átkerült a mesékbe is, bár a töredékesség miatt a legtöbb esetben nehéz összefűzni a motívumokat értelmes egésszé. Valami mindig hiányzik: vagy egy összekötő motívum, vagy az erős szerkezet. Ezért amikor várandós vagy szülő nőnek mondunk mesét, nem olyan mesék közül válogatunk, amelyekben konkrétan szülnek (ilyen gyakorlatilag alig található), vagy amelyekben a hősnő gyermeket vár, és ez konfliktusok forrása lesz, hanem a nő helyzetének lélektanilag megfelelő történetet választunk. Mondhatunk mesét azzal a céllal, hogy segítsük megérteni a testben zajló „misztikus” változásokat a várandósság alatt; mondhatunk azért, hogy a szülés megindulásakor eltereljük a figyelmet a félelemről és a fájdalomról, és mondhatunk azért is, hogy összekapcsoljuk a test változásait a psziché szükségszerű változásaival. Mindezt annak érdekében, hogy egymáshoz illesszük, harmonizáljuk a szülés alatti fizikai és lelki eseményeket; így a szülés harmonikusabban és természetes módon haladhat a maga útján. Az első két esetben azok a mesék segítenek, amelyekben a hősnőnek az a feladata, hogy emberi alakot adjon elvarázsolt lényeknek – legtöbbször madaraknak vagy más állatoknak –, és visszahozza őket az életbe, a harmadik esetben pedig azok, amelyek szülést idéző képeikkel befolyásolják a test működését.

Vannak olyan mesék és mítoszok, amelyek már a szülés, sőt a fogantatás előtt arra készítik fel a nőt, hogy tisztában legyen az új élet kihordásához és világra segítéséhez szükséges testi és lelki adottságokkal. Ilyen mesék például A vadhattyúk, A hat hattyú, A hét holló, A csonkakezű lány vagy A tojásból teremtett lány meséje. Az első három mese közös motívuma, hogy a hősnőnek rengeteg viszontagság és szenvedés árán meg kell váltania a madár alakban létező, elvarázsolt testvéreit, azaz vissza („le”) kell őket hoznia az emberi világba. Ez pedig nem megy másképp, csak úgy, ha tiszteletben tartja a megváltásra (megszületésre) várók kéréseit, és előítéletek, előfeltevések, valamint feltételek nélkül adja át magát a történéseknek. Ezek a mesék nem a megváltó szerelem meséihez tartoznak, mert az elvarázsolt lények mind a hősnő testvérei. A hősnő azt tanulja meg a mesében, hogy amikor egy vagy több lélek megszületése, emberré változása a tét, ne essen kétségbe, ha olyasmi történik vele, amit nem tud értelmezni, ami fölött nem tud uralkodni; azaz képes legyen egyszerre akár több történést is figyelni, és ellentétes folyamatokat is kézben tartani. Ne féljen a körülötte történő, olykor túlságosan is gyors változásoktól, és türelemmel tudjon várni. Mindez úgy kapcsolódik a szüléshez, hogy szülés közben is épp ezekre a kevésbé tudatos működésekre van szükség. Végső soron a mesék megpróbálják megtanítani a várandós nőt arra, hogy félelem nélkül ráhagyatkozzon nálánál nagyobb erőkre. A félelem és a szorongás ugyanis növeli a fájdalmat, és akadályokat gördít a természetes történések elé.

A szülésre való felkészülésben sokat segíthetnek azok az egymásra épülő és egyre bővülő képekben gondolkodó láncmesék is (pl. A nyulacska harangocskája vagy A kóró és a kismadár), amelyek végén ott a megérdemelt jutalom: a víz, a ringatás, a harangocska. Ezekről a következő fejezetben, a gyermeki gondolkodás kapcsán esik majd több szó.

KEZDETBEN VOLT…

A régiek tudták, hogy a szülésre és a születésre fel kell készülni, ezért gyakorlatilag az első menstruációtól az első szülésig rengeteg mágikus óvó-védő praktikát alkalmaztak annak érdekében, hogy mind a szülő nő, mind a születendő gyermek egészséges legyen, és a szülés rendben haladjon. Az én „óvó-védő praktikáim” a mesék, amelyeket célszerű már a felkészülés szakaszában „használatba venni”, mert szülés közben sokat segíthetnek azok a – mesék értéséből keletkező – felismerések, amelyek a nő saját testével és a benne bontakozó élettel kapcsolatosak. A mesék alapján kirajzolódó belső képek a szülőszobán önszuggesztív módon segíthetik a szülés természetes lefolyását. Az egyik ilyen „felkészítő mese” – amellyel érdemes a várandósság elején megismerkedni – például az élet megfoganását, a teremtés folyamatát mutatja be. Ez a finn mese a vajúdás első szakaszában is jó szolgálatot tehet, miképpen minden olyan mese, amelyben mozgásban, formálódásban lévő természeti elemek, változó természeti képek, jelenségek vannak. Ilyenek például a szélvész, az örvény, a folyó képei; a növényből, gyümölcsből való születés, a tojásból, fából, virágból, vízből teremtődés; a mágikus utazás az égi birodalmakba, és az onnan kincsekkel való visszatérés; a madáranyaként való repülés és a fiókák kiröptetése.

Az aranytojást tojó sas

A szép és kecses leány, Luonnotár évszázadokon át lebegett a kék égbolton. A természet lányát kietlen és egyhangú, végtelen tér vette körül. Lassacskán ólmos fáradtság kerítette hatalmába, kimerítette a magány, és más tájakat szeretett volna látni.

Messze, nagyon messze Luonnotár égi birodalmától, odalent hullámzott a végtelen tenger. A lány – összeszedve maradék erejét – sebesen lesiklott a magasból, ahol élt, s leszállt a viharos tenger tajtékos hullámaira. Szélvész tombolt, s ő sokáig hányódott, sodródott a hullámokon, akár egy törékeny csónak.

Amikor minden megnyugodott, és Luonnotár új erőt érzett magában, tudta már, hogy egy fiúval viselős, aki csak akkor fog megszületni, ha a világ készen áll fogadására.

Luonnotár kilenc esztendeig kutatta a határtalan tengert, reménykedve, hogy talál egy partot, ahol megvetheti a lábát és végre megpihenhet, de mindhiába. Talán a szüntelen bolyongás a sorsa a végtelen hullámverésben? Dideregve és zokogva fohászkodott a mérhetetlen egek urához.

Könnyeitől elvakulva észre sem vette a tenger mélységei fölött keringő, kiterjesztett szárnyú sast. A sas fészekrakó helyet keresett, de a világ, a víz és a szél nem nyújtott számára menedéket, ezért keservesen rikoltozott.

Luonnotár meghallotta a hangját, a hátára fordult, hogy jobban lássa a madarat, majd egyik térdét a habok fölé tartotta. A sas nyomban elfoglalta ezt a gondviselés támasztotta szigetet, fészket rakott rajta és hét tojást tojt: az első hat aranyból, a hetedik azonban vasból volt. A madár három napig költött. Luonnotár mozdulni sem mert, de a harmadik nap végén égő fájdalom hasított a térdébe, s meg kellett mozdítania. Kinyújtotta a lábát, mire a tojások legurultak róla, s a hullámok közé zuhanva összetörtek. Ám nem merültek el a mélységben, hanem az aranytojások széttört héjának darabjai hatalmasra nőttek, egyes töredékei a levegő felsőbb rétegébe szálltak, s belőlük lett az égbolt. A vastojás darabjai egybeforrottak, s ezekből formálódott ki a föld.

A tojások sárgájából lett a Nap, fehérjéből a Hold, héjuk apróbb töredékeiből a csillagok és a felhők.

Luonnotár még kilenc esztendeig bolyongott a végtelen tengeren, de most tekintete végre megpihenhetett az őt körülvevő új világon. Mégsem tudott sokáig nyugodni, mert az új föld lapos volt és egyhangú. A tizedik nyáron elhatározta, hogy megszépíti a földet. A mű megalkotásához saját teste szolgált eszközül. Ahol kinyújtotta a karját, hegyvonulat emelkedett. Csípőjével és homlokával lapította le a partvidékeket. Lábával völgyeket szántott, kezével szigeteket és kőszirteket formált. Belemerült a tengeri örvénybe, s szakadékokat és barlangokat vájt a mélyben. Ahol víztől harmatos teste megpihent, források, folyók fakadtak, s ha tovább lépett, tavak csillogtak nyomában.

Művét azzal koronázta meg, hogy világra hozta hosszú évek óta hordott gyermekét, aki elsőként szántotta fel és vetette be az anyja által megformált földet.

•

KALAUZ. A mesét a teremtésmítoszokhoz teszi hasonlóvá az a motívum, amely a teremtés különleges korába és formájába enged betekintést: megszületik valamiből az „első”, s ez minta, alapmodell, paradigma lesz a későbbi korok számára. Az aranytojást tojó sas a teremtés, teremtődés ősi mintáját őrizte meg. A teremtésmítoszok egyik alapja ugyanis az az elképzelés volt, hogy a világ fokozatosan fejlődött ki valamilyen kezdetleges, alaktalan állapotból: a semmiből, káoszból, sötétből, ködből, vízből vagy tojásból. A másik gyakori elképzelés szerint a világot egy demiurgosz teremtette, aki az ember megformálására, teremtésére is különös gondot fordított. A mítoszok szerint az embert egyértelműen a világmindenség elemeiből alkották, de vannak olyan mítoszok is, amelyek szerint a világ keletkezett az első ember testéből. Akármelyik változattal találkozunk, a lényeg ugyanaz: az ember és a természet, az ember és a kozmosz valaha egységben volt, és ez az egység – vagy éppen a hiánya – az ember későbbi életére is messzemenően kihat.

A finn mese számos teremtésmítosz-motívumot megőrzött, többek között ez teszi alkalmassá arra, hogy felkészítsen egy nőt az élet megfoganására, kihordására és a gyermek világrahozatalára. Amikor be akarunk lépni egy mesébe, először minden esetben azt a kaput kell megtalálnunk, amely mögött a mesét összerendező, egységben tartó jelenet található. Azt, amely köré az egész mese szerveződik. Ez a „jelenet” azonban nemcsak egy erős kép lehet, hanem megjelenhet a mese bármely pontján egy fontos mondat, egy konfliktus vagy sűrű energia formájában is. Első mesénket például a következő mondat – nevezzük kulcsmondatnak – tartja össze: „Amikor minden megnyugodott, és Luonnotár új erőt érzett magában, tudta már, hogy egy fiúval viselős, aki csak akkor fog megszületni, ha a világ készen áll fogadására”.

Ez a mondat mozgatja az egész történetet. A gyermek csak akkor születhet meg, ha minden körülmény optimális: az anya „megnyugodott”, s már nem hánykolódik, sodródik összevissza, vagyis a fogantatás és a születés helyszíne is alkalmas arra, hogy egy élet fejlődésnek induljon, majd kibontakozzon és ereje teljében pompázzon. A mese pontosan megnevezi, hogy mi kell mindehhez: szilárd talaj, sziget, fény, arany és vas. Azaz biztonság, erő, szépség, mozgás, változás és növekedés. Termékenység és teremtés. A befogadás és a kiáradás egyensúlya.

Ezt keresi és teremti meg Luonnotár a gyermeke számára kívül és belül egyaránt. A mese legtitokzatosabb része épp ez a „kívül és belül”, hiszen az anyaméhben ugyanazokra a dolgokra van szüksége az embriónak a fejlődéshez, mint a csecsemőnek a növekedéshez odakint. Az anyák mindig önmagukból, önnön testükből építik fel magzatukat, és a születés után is önmagukat adják oda gyermeküknek. Luonnotár is ezt teszi, amikor saját testét használja a föld megszépítéséhez. S amit önmagából odaad, abból rögvest élet keletkezik: a méhében éppúgy, mint körülötte. A világ olyanná lesz, mint egy óriási emberi szervezet, a magzat pedig olyanná, mint a világ. S amikor a kettő egysége „kívül és belül” összeér, valóban elmondható, hogy a „világ készen áll a gyermek fogadására”. Ekkor megszülethet a fiú, hogy ott folytassa, ahol anyja abbahagyta: a számára előkészített területet felszántsa és bevesse – méghozzá saját életével.

JEGYZETEK

1. Konrad Lorenz: Ember voltunk hanyatlása. Fordította ifj. Kőrös László. Cartaphilus Kiadó, 1997. 239. p.

2. I. m. 8. p.

3. I. m. 146. p.

4. Lásd Csíkszentmihályi Mihály, Martin Seligman és Richard Layard munkásságát.

5. Kósa László–Szemerkényi Ágnes: Apáról fiúra. Néprajzi kalauz. Móra Könyvkiadó, 1975. 9. p.

6. I. m. 10. p.

7. Ebben a formában idézi Joseph Campbell Az ezerarcú hős című művében. Fordította Varjasi Farkas Csaba. Édesvíz Kiadó, 2010. 13. p. A Rigvéda magyar fordításában a mondat az I. 164. 46. részben található, s így hangzik: „Az Egynek sok nevet adtak a bölcsek”. Rigvéda. Teremtéshimnuszok. Fordította Fórizs László. Farkas Lőrinc Imre Kiadó, 1995. 121. p.

8. Idézi Walter Isaacson: Einstein. Egy zseni élete és világa. Fordította Bujdosó István. Alexandra Kiadó, 2009. 29. p.

9. I. m. 49. p.

10. Uo.

11. Boldizsár Ildikó: Meseterápia. Mesék a gyógyításban és a mindennapokban. Magvető Kiadó, 2010. 59. p.