CECELIA AHERN

Utóirat: Szeretlek

CECELIA AHERN

Utóirat: Szeretlek

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © Cecelia Ahern, 2004

Hungarian translation © Pavlov Anna, 2007

ISBN 978 963 293 277 4

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Davidnek

Köszönöm anyámnak, apámnak, Georginának,

Nickynek, az egész családomnak és barátaimnak;

Marianne Gunn O’Connornak;

Kiadóm szerkesztőinek;

Lynne Drew-nak és Maxine Hitchcocknak.

Köszönöm neked, Moira Reilly!

1

Holly az arcához szorította a kék pamutfelsőt. Belebújt a jól ismert illatba. Fájt. Iszonyúan fájt. Tarkóján jéghideg bizsergés, gyomrában kő, torkában gombóc, akkora, mint egy golflabda, és mindjárt megfojtja. A házban csend volt, csak a hűtő zúgott.

Holly érezte, hogy felfordul a gyomra, rohant a fürdőszobába, és letérdelt a vécécsésze elé.

Gerry nincs többé. Örökre elment. Nincs. Soha többé nem túrhat bele a hajába, nem sírdogálhat a vállán, amikor hazamegy egy nehéz nap után, soha többé nem fognak cinkosan összekacsintani egy családi vacsorán. Gerry soha többé nem öleli magához, soha többé nem bújhat hozzá este az ágyban, soha többé nem ébred reggel a folyamatos tüsszögésére. Soha többé nem nevetnek úgy, hogy belefájdul a hasuk, soha többé nem vesznek össze azon, melyikük keljen ki az ágyból, hogy megnézze, bezárták-e a bejárati ajtót. Csak egy rakás emlék maradt, meg Gerry arca, amit, ahogy teltek a napok, egyre kevésbé tudott felidézni. Nem voltak nagyra törő terveik. Mindössze együtt akarták leélni az életüket, ennyi. És egy ilyen egyszerű cél megvalósítása nem is ütközhetett akadályba. Szerelmesek voltak egymásba, és barátok voltak. A sors is egymásnak teremtette őket, ahogy mondani szokás. Azonban a sors egy nap meggondolta magát, és új döntést hozott.

Túl hamar jött a vég. Gerrynek már több napja nagyon fájt a feje, ezért Holly rábeszélte, hogy menjen orvoshoz. Egy szerdai napon, ebédszünetben Gerry megtudta, hogy nincs szüksége szemüvegre, a szemének semmi baja. Agydaganata volt.

*

Holly lehúzta a vécét. Lába alatt jéghideg volt a kő. Remegett, ahogy felállt. Gerry harmincéves volt. Igaz, senki se akarta volna róla megmintázni az egészség szobrát, de egészséges volt, annyira, mint bárki más ennyi idős korában. Nagyon bátran viselte a betegséget, folyton poénkodott, hogy felesleges volt vigyázni az egészségére, akár whiskyzhetett, füvezhetett vagy szivarozhatott is volna. Bár nevetett, Holly látta a szemében a rettegést, a jövőtlenség fájdalmát. Vajon boldog volt-e vele? Holly nem kételkedett abban, hogy Gerry szerette, de nem maradt-e ki miatta valamiből?

Gerry nem úgy gondolt az öregségre, mint egy elkerülhetetlen dologra, amitől rettegni kell, hanem valamire, amit meg kell élni. De igazából el sem tudták képzelni, hogy egyszer ők is megöregszenek.

Holly fel-alá kóválygott a házban, egyfolytában sírt. Szeme piros volt a könnyektől és égett. Úgy érezte, sosem lesz reggel. Nem találta a helyét, a ház egyetlen zuga sem ígért nyugalmat. A kanapé, amely máskor barátságosan csábította egy délutáni szundikálásra, most undokul tudomást sem vett róla.

Gerry nem örülne, ha így látna, gondolta. Sóhajtott egy nagyot, megtörölte a szemét, és megpróbálta összeszedni magát.

*

Reggel alig bírta kinyitni a szemét, annyira bedagadt az éjszakai sírástól. Hajnalban mély, mégis nyugtalan álomba zuhant. Akárcsak az elmúlt néhány hétben, most sem a hálószobában ébredt, hanem a nappali egyik foteljében, elzsibbadt tagokkal. A telefon ébresztette fel, mint mindig; egy aggódó barát vagy családtag hangja. Mindenki azt gondolta, hogy Holly mást se csinál, mint alszik. De miért nem akkor telefonáltak, amikor álmatlanul kószált a házban, mint valami zombi, szobáról szobára, mintha keresne valamit? Mit keresett?

– Halló – szólt bele bizonytalanul a kagylóba. Hangja rekedtes volt a sírástól, de már jó ideje nem is akart erősnek látszani. Elvesztette a legjobb barátját, és nem volt annyi smink, friss levegő és szórakozás a világon, ami kitöltené a szívében az űrt.

– Jaj, ne haragudj, kicsikém, felébresztettelek? – hallotta anyja aggodalmaskodó hangját. Minden reggel felhívta, és mindig felébresztette, de aztán megkönnyebbülve nyugtázta, hogy Hollynak sikerült átvészelnie egy újabb nyomasztó éjszakát.

– Nem, már fenn vagyok, csak még zsibbadok kicsit az ágyban, de minden oké. – Nap mint nap ugyanaz a válasz.

– Apád és Declan elmentek valahová, én meg gondoltam, hogy felhívlak, kicsikém.

Hollynak újra könnyek gyűltek a szemébe. Elképzelte az anyját, amint aggodalmasan összevonja a szemöldökét, és a homlokát ráncolja. Ettől Holly csak szomorúbb lett. Jobb lenne, ha nem aggódnának érte egyfolytában, és nem emlékeztetnék ezzel arra, amire nem akart gondolni. Bárcsak itt lenne Gerry! Mindig nevettette, amikor Holly valami „komoly” dologról beszélt telefonon az anyjával. Volt, hogy átadta Gerrynek a kagylót, mert majd megpukkadt a nevetéstől. Gerry pedig szenvtelen arccal folytatta a trécselést, hiába grimaszolt és ugrabugrált Holly az orra előtt.

Holly hümmögött és ásítozott a telefonba, de fogalma sem volt, miről beszél az anyja.

– Gyönyörű idő van, Holly. Nincs kedved sétálni egyet? Nagyon jót fog tenni a friss levegő, majd meglátod.

– Ühüm, biztos. – Na igen, már megint a friss levegő. Miből gondolják, hogy a friss levegő megoldja az összes problémát?

– Majd még hívlak, aztán dumcsizunk egy kicsit, jó?

– Kösz, anyu, nem fontos, jól vagyok, tényleg.

Csend.

– Oké. Akkor hívj, ha mégis lenne kedved egyet sétálni. Ma egész nap ráérek.

– Rendben. Kösz, hogy hívtál.

– Vigyázz magadra, kicsikém.

– Oké. – Holly már majdnem letette a kagylót, amikor hallotta, hogy az anyja még mond valamit.

– Majdnem elfelejtettem, Holly. Itt van az a boríték, tudod, már mondtam… Nem jössz át érte? Hetek óta ott van a tálalószekrényben, talán fontos.

– Nem hiszem. Biztos valakinek most jutott eszébe részvétet nyilvánítani. Nem érdekel.

– Szerintem más lehet benne. Neked van címezve, és a neved fölé az van írva, hogy… Várj egy pillanatot, idehozom…

Az anyja letette a telefont, cipőjének sarka kopogott a konyhakövön.

– Itt vagy?

– Igen.

– Szóval, az áll a neved fölött, hogy „A lista”. Lehet, hogy a munkahelyedről küldték, talán fontos… Hallasz, kicsikém?

Holly letette a telefont.