DAVID WALLIAMS

GENGSZTER NAGYI

Tony Ross illusztrációival

Kolibri

Budapest

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title

GANGSTA GRANNY

Text © David Walliams 2011

Illustrations © Tony Ross 2011

Translation © Tooth Benedek 2012

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

The author/illustrator asserts the moral right to be identified as the author/illustrator of this work.

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztette Sz. Molnár Szilvia

Olvasószerkesztő Györke Mária

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5234-67-5

www.kolibrikiado.hu

www.facebook.com/kolibrikiado

Philip Onyangónak…

…a legbátrabb kisfiúnak, akivel valaha találkoztam.

Köszik:

Szeretnék köszönetet mondani néhány embernek, aki segített a könyv elkészítésében.

Először is a végtelenül tehetséges Tony Rossnak a varázslatos illusztrációkért. Aztán Ann Janine-Murtagh-nek, a HarperCollins kiadó gyerekkönyvekért felelős zseniális igazgatójának. Keményen dolgozó szerkesztőmnek és barátomnak, Nick Lake-nek. A két fantasztikus tervezőnek, James Stevensnek és Elorine Grantnek, akik a borítón, illetve a szövegen dolgoztak. A zavarba ejtően precíz Lizzie Ryley-nek, aki a nyomdai előkészítést készítette. Samantha White-nak, aki zseniális munkát végez a könyveim promócióját illetően. A kedves és gyönyörű Tanya Brennand-Ropernek, aki a hangoskönyv változat felett bábáskodik. És természetesen az ügynökömnek, Paul Stevensnek az Independentnél, akinek a támogatására mindig számíthatok.

De legeslegjobban nektek, gyerekeknek szeretném megköszönni, akik olvassátok a könyveimet. Őszintén meg vagyok hatva, hogy olyan sokan eljöttök a dedikálásaimra, levelet írtok, és elkülditek nekem a rajzaitokat. Tényleg nagyon szeretek történeteket mesélni nektek. Remélem, hogy lesz alkalmam megálmodni még jó párat. Ti pedig olvassatok sokat, higgyétek el, jót tesz!

1.

Káposztás lötty

– De a nagyi aaannnyira unalmas – nyafogott Ben egy hideg novemberi péntek este, szülei autójának hátsó ülésén gubbasztva. Mint minden pénteken, ezúttal is a rettegett nagymamájához tartottak, hogy nála töltse az éjszakát. – Az öregek mind unalmasak.

– Ne merészelj így beszélni a nagymamádról – szólt rá nem túl erélyesen az apukája, akinek hatalmas pocakja a kis barna családi autó kormánykerekének nyomódott.

– Utálok nála lógni – makacskodott Ben. – Bedöglött a tévéje, egyfolytában szókirakózni akar, és dől belőle a káposztaszag.

– Meg kell hagyni, a nagyinak tényleg káposztaszaga van – adott igazat Bennek az anyukája, miközben a száját rúzsozta.

– Nem könnyíted meg az ember dolgát, asszony – morogta Ben apukája. – Legrosszabb esetben is pároltzöldség-illata van az édesanyámnak.

– Nem mehetnék inkább veletek? – fogta könyörgőre Ben. – Annyira imádom ezt a táncos… hogyishívjákot – füllentette.

– Társastáncnak hívják – javította ki az apukája. – És tudom, hogy ki nem állhatod. Szó szerint azt mondtad, hogy „Inkább megeszem a saját szutyimat, mint hogy ezt a marhaságot nézzem.”

Ben anyukája és apukája tényleg imádta a társastáncot. Bennek néha még az is megfordult a fejében, hogy jobban szeretik a táncot, mint őt. Szombat esténként ment egy műsor a tévében, a szülei semmi pénzért ki nem hagyták volna, az volt a címe, hogy Táncos lábú sztárok, és mindenféle hírességeket állítottak párba profi táncosokkal.

Ami azt illeti, ha tűz ütött volna ki a házban, és Ben anyukájának választania kellett volna, hogy a csillogó, aranyszínű tánccipőt menti-e meg, vagy egyetlen kicsi fiacskáját, hát Ben nem vett volna rá mérget, hogy az anyukája őt választja. Az aranyszínű tánccipőt ugyanis a ragyogó mosolyú, napbarnított arcú olasz táncos és szívtipró, Flavio Flavioni viselte a lábán egyik alkalommal. Aznap este a szülei ismét a koncertterembe készültek, hogy megnézzék a Táncos lábú sztárok élő színpadi változatát.

– Egyszerűen nem bírom felfogni, miért ragaszkodsz olyan makacsul ahhoz a csacska elképzeléshez, hogy vízvezeték-szerelő leszel, amikor lehetnél profi táncos is – szólalt meg az anyukája, és a rúzs hirtelen túlszaladt a szája vonalán, ahogy Ben apukája lendületből áthajtott egy jókora fekvőrendőrön, és az autó hatalmasat döccent. Ben anyukája, mint általában mindig, most is a kocsiban próbálta kisminkelni magát, ami azzal járt, hogy mire megérkeztek, leginkább egy cirkuszi bohócra hasonlított. – Talán egyszer még a Táncos lábú sztárokban is felléphetnél! – tette hozzá az anyukája izgatottan.

– Nem akarok táncos lenni, szerintem marhaság így ugrabugrálni – zárta rövidre a dolgot Ben.

Az anyukája erőlködött még egy kicsit, aztán elővett a táskájából egy papír zsebkendőt.

– Ne idegesítsd fel anyádat, Ben! Maradj inkább csendben! – szólt rá az apukája szigorúan, aztán felhangosította a zenét. Természetesen egy válogatást hallgattak cédén a Táncos lábú sztárok dalaiból. A lemez borítóján ez állt rikító betűkkel: 50 remek sláger a népszerű tévéműsorból. Ben szívből gyűlölte a válogatást, annyiszor hallotta már ezeket a számokat, hogy valóságos kínszenvedés volt minden újabb alkalom.

Ben anyukája egy Gail nevű hölgy műkörömszalonjában dolgozott, amely a hangzatos Örök köröm nevet kapta, de mivel kevés vendégük volt, Ben anyukája meg kolléganője egész álló nap mást se csinált, csak egymás körmével babrált. Lecsiszolták, kitisztították, levágták, kifényesítették, felpuhították, lereszelték, belakkozták, feltöltötték és kifestették egymás körmét. Egész nap ezzel foglalatoskodtak – kivéve, amikor Flavio Flavioli szerepelt a tévében. Nem csoda hát, hogy Ben anyukájának rikító színű, hosszú műkörmök virítottak ujjai végén.

Ben apukája biztonsági őrként dolgozott a helyi áruházban. Közel húszéves karrierjének csúcspontja az volt, amikor rajtakapott egy nyugdíjas bácsikát, aki megpróbált begyömöszölni a nadrágja zsebébe két doboz margarint. Azóta az apukája túlságosan is meghízott ahhoz, hogy rablók után rohangáljon, viszont ha eléjük állt, esélyük nem volt kikerülni. Ben szülei állítólag úgy ismerkedtek meg, hogy az apukája – mint később kiderült: alaptalanul – meggyanúsította az anyukáját, hogy elcsórt egy zacskó chipset. Egy évre rá megtartották az esküvőt.

Befordultak a Komor közbe, ahol a nagyi háza is állt. Az utcában romos kis vityillók sorakoztak, melyekben többnyire idős emberek laktak.

Az autó megállt, és Ben lassan a ház felé fordította a fejét. A nappali ablakában ott állt a nagyi. Csak állt és várt. Mindig az ablakban állva várta Ben érkezését. Vajon mióta szobrozik ott? – töprengett Ben. – Lehet, hogy a múlt hét óta?

Tudomása szerint ő volt a nagyi egy szem unokája, rajta kívül soha senki nem látogatta meg.

A nagyi integetett, és rámosolygott Benre, amit a morcos fiú vonakodva ugyan, de végül viszonzott.

– Jól van, fiam, holnap tizenegyre itt vagyunk érted – nézett hátra Ben apukája, aki még a motort sem állította le.

– Nem tudnátok már tízre ideérni? – könyörgött a fiú.

– Ben! – dörrent rá az apukája, és kikapcsolta a gyerekzárat. Ben kelletlenül kilökte az ajtót, és kiszállt a kocsiból. Természetesen semmi szüksége nem volt már a gyerekzárra: Ben betöltötte a tizenegyet, és nem állt szándékában menet közben nyitogatni az ajtót. Arra gyanakodott, hogy apukája csak azért használja a gyerekzárat, nehogy a nagyi felé menet Ben meglógjon valamelyik piros lámpánál. A háta mögött hangos csattanással becsukódott az ajtó, és az apukája túráztatni kezdte a motort.

Mielőtt Ben becsöngethetett volna, a nagyi ajtót nyitott neki. A házból kiáradó, orrfacsaró káposztaszag valósággal arcul csapta Bent.

A nagyi magán viselte a tipikus nagymamák minden jellegzetességét:

– A kedves szüleid nem óhajtanak bejönni? – kérdezte kissé elszontyolodott arccal a nagyi. Ben ki nem állhatta, hogy a nagymamája úgy beszélt vele, mintha még mindig kisgyerek volna.

Brööm-brööööööm-bröööööööööööömmm…

Ben és a nagyi nézte, ahogy a kis barna autó a fekvőrendőrökön átbukdácsolva elrobog. Igazából Ben szülei sem szerettek a nagyinál lógni. De nagyon örültek, hogy péntek esténként lepasszolhatják neki a gyereket.

– Nem, khm… Bocs, nagyi… – köszörülte meg a torkát Ben udvariasan.

– Hát, akkor gyere be – dünnyögte a nagyi. – Már kikészítettem a szókirakóst, és csináltam neked teát is. A kedvenced lesz vacsorára… káposztaleves!

A hír hallatán Ben arca grimaszba torzult. Jaj neeeeeeeeee! – gondolta.

2.

Hápog a kacsa

Mire Ben észbe kapott, már ott ültek a nagyival az ebédlőasztal két oldalán, és néma csendben szókirakóztak, mint minden áldott péntek este.

Ha a szülei véletlenül nem a Táncos lábú sztárokat nézték a tévében, akkor indiai étterembe vagy moziba mentek. A péntek este volt az ő „randizós estéjük”, és amióta Ben az eszét tudta, a szülei mindig a nagyinak passzolták le. Ha nem a Táncos lábú sztárok élő színpadi show-jára fizettek be, akkor többnyire a Tádzs Mahalban kötöttek ki (persze nem Indiában, annál a hatalmas, hófehér márvány emlékműnél, hanem az indiai étteremben a főutcán), és a saját testsúlyuknak megfelelő mennyiségű csicseriborsó-lepényt pusztítottak el.

A házban a kandallópárkányon álló óra ketyegésén, a porceláncsészéhez koccanó fémkanalak csilingelésén és a nagyi ócska hallókészülékének füttyögésén kívül semmi zaj nem hallatszott. Bennek meggyőződése volt, hogy a hallókészülék elsősorban nem a nagyi hallását szolgálta, hanem inkább arra jó, hogy mások is megsüketüljenek a sípolásától.

De ez csak az egyik dolog volt, amit Ben nem bírt a nagyijában. Lássuk a többit:

1. A nagyi állandóan beleköpdösött a zsepijébe, aztán a kardigánja ujjába gyűrte, és néha előkapta, hogy megtörölgesse vele Ben arcát.

2. A tévéje 1992-ben bedöglött. Azóta olyan vastag por lepte be, mintha bundája nőtt volna.

3. Borzasztó sok könyve volt, és minden-áron rá akarta venni Bent, hogy olvassa el őket, pedig tudta, hogy az unokája utál olvasni.

4. A nagyi ragaszkodott hozzá, hogy Ben egész évben vastag télikabátot hordjon, még a legnagyobb kánikulában is.

5. Káposztaszagot árasztott. (Olyannyira, hogy húsz kilométeres körzetben a káposztaallergiások súlyos rohamot kaptak volna tőle.)

6. A nagyinak elég fura elképzelései voltak arról, hogy mitől izgalmas egy séta vagy egy kirándulás, mert amikor elmentek otthonról, a legtöbbször egy tavacskánál kötöttek ki, ahol penészes kenyérdarabokat dobáltak a kacsáknak.

7. A nagyi folyton pukizott, ráadásul mindig letagadta, hogy ő volt az.

8. A pukijának nem sima káposztaszaga volt, hanem rothadtkáposzta-szaga.

9. A nagyi olyan korán ágyba parancsolta Bent, hogy igazából nem is volt érdemes reggel felkelni.

10. A nagyi minden karácsonyra kiskutyás vagy kiscicás pulcsit kötött az unokájának, amelyet aztán egész szünidő alatt hordania kellett, mert a szülei nem akarták megbántani a nagyit.

– Na, hogy ízlik a leves? – érdeklődött a nagyi.

Ben már vagy tíz perce kavargatta a levesnek nevezett halványzöld löttyöt a csorba tányérban, és közben abban reménykedett, hogy a lötty egyszer csak elpárolog belőle.

De persze nem párolgott el.

Csak kihűlt.

És attól fogva hideg káposztadarabkák úszkáltak körbe-körbe a hideg halványzöld löttyben.

– Izé, nagyon finom, köszönöm szépen – felelte Ben udvariasan.

– Remek.

Tiktak-tiktak-tiktak.

– Remek – ismételte nagyi.

Csing. Csing.

– Remek. – Úgy tűnt, a nagyinak legalább olyan nehezére esik társalogni Bennel, mint amennyire a fiúnak vele.

Csing. Csörr. Sípolás.

– Na és milyen az iskola? – kérdezte a nagyi.

– Unalmas – motyogta Ben. A felnőttek mindig arról faggatják a gyerekeket, hogy milyen az iskola. Pedig ez az egyetlen téma, amiről a gyerekek tényleg nagyon utálnak beszélgetni. Még akkor sem szeretnek az iskoláról beszélni, amikor az iskolában vannak.

– Ó! – sóhajtott a nagyi.

Tiktak csing csörr sípolás tiktak.

– Meg kell néznem a sütőt – törte meg a nagyi az egyre hosszabbra nyúló és egyre kínosabb csendet. – Mindjárt kész a kedvenc káposztás pitéd.

A nagyi lassan feltápászkodott a székéről, és kicsoszogott a konyhába. Minden egyes lépésnél újabb és újabb pukik buggyantak elő löttyedt fenekéből. Mintha egy kacsa hápogott volna a bugyogójában. Ám a nagyi vagy nem vette észre, hogy mi történik, vagy csak úgy tett, mintha nem venné észre.

Ben megvárta, amíg a nagyi kimegy a konyhába, aztán halkan átosont a szobán. Ami nem is volt olyan egyszerű feladat, mivel mindenfelé könyvhalmok torlaszolták el az útját. Ben nagyija IMÁDTA a könyveket, nem volt olyan nap, hogy ne bújta volna valamelyiket. Ott sorakoztak mindenhol: a polcokon, az ablakok könyöklőin, és jókora kupacokban álltak a szobák sarkaiban.

A krimiket szerette a legjobban, melyek főszereplői bankrablók, gengszterek, a maffia meg mindenféle banditák voltak. Ben nem tudta volna megmondani, hogy mi a különbség egy gengszter és egy bandita között, de a gengszterek valahogy sokkal ijesztőbbnek hangzottak.

Igaz, hogy Ben utált olvasni, a könyvborítókat azonban szívesen nézegette. Főleg sportautók, fegyverek és gyönyörű nők színes képei díszítették, ezért Ben nem is értette, hogy az ő unalmas nagyija miért olvas ilyen izgalmas történeteket.

Miért kattant rá a gengszterekre? – morfondírozott Ben. A gengszterek nem ilyen öreg házakban laknak. Nem játszanak szókirakóst. És kizárt, hogy büdös káposztaszaguk lenne.

Ben nagyon lassan olvasott, a tanárai szerint egyenesen ciki, hogy nem tud lépést tartani az osztálytársaival. Az igazgatónő évismétlésre kötelezte abban a reményben, hogy Ben majd megtanul rendesen olvasni, és felzárkózik a többiekhez. Így aztán Ben összes barátja egy másik osztályba járt, Ben pedig a suliban is ugyanolyan magányosnak érezte magát, mint otthon a szüleivel, akiket a társastáncon kívül az égvilágon semmi sem érdekelt.

Egy hajmeresztő pillanatot követően, amikor kis híján sikerült átbucskáznia egy halom krimin, Ben végül eljutott a sarokban álló szobanövényhez.

Azzal a lendülettel bele is zuttyantotta a káposztás lötty maradékát a cserépbe. A növény már így is elég ramatyul nézett ki, és a kiszáradás határán billegett, de a nagyi hideg káposztalevesével Ben bizonyára megadta szegénynek a kegyelemdöfést.

Amikor Ben meghallotta a nagyi fenekéből elősüvítő szelek sípolását, ahogy az öreglány a konyhából az ebédlő felé tartott, villámgyorsan visszaiszkolt az asztalhoz. Ártatlan képet vágva ücsörgött a székén orra előtt az üres tányérral, kezében a kanállal.

– Megettem a levest, nagyi! Köszönöm szépen! Nagyon finom volt!

– Jól van – bólogatott a nagyi, miközben kezében egy tálcával és egy serpenyővel az asztalhoz csoszogott. – Van még bőven, fiam, egyél csak! – mondta, és mosolyogva újra telemerte Ben tányérját.

Ben szemei kikerekedtek a rémülettől.

3.

Vízvezeték-szerelők hetilapja

– Nem találom sehol a Vízvezeték-szerelők hetilapját, Rádzs – mondta Ben.

Péntek volt, pontosan egy hét telt el a nagyinál tett látogatás óta, és Ben az újságosnál álldogált a polcokat fürkészve. Sehol sem találta kedvenc magazinját. Bár az újság célcsoportja elsősorban a profi vízvezeték-szerelőké volt, Ben imádta lapozgatni a csövek, vízvezetékek, csapok, tartályok, kádak, bojlerek, ciszternák és csatornák fényképeivel teli oldalakat. A Vízvezeték-szerelők hetilapja volt az egyetlen sajtótermék, amelyet az elejétől a végéig elolvasott – főleg azért, mert az újságban kevés volt a szöveg, az oldalakat jobbára fotók és ábrák töltötték meg.

Amint elég nagy volt ahhoz, hogy kézbe vegyen tárgyakat, Bennek mániája lett a vízvezeték-szerelés. Amíg a többi gyerek műanyag kacsákkal játszott a kádban, Ben csődarabokat kért a szüleitől, és bonyolult vízvezeték-hálózatokat épített. Ha egy csap elromlott a házban, Ben megjavította. Ha eldugult a vécé, Ben nem menekült el undorodva, hanem felcsillant a szeme.

Ben szülei azonban nem örültek a tervnek, hogy egyetlen csemetéjük vízvezeték-szerelő lesz. Azt szerették volna, hogy Ben gazdag és híres legyen, márpedig tudomásuk szerint egyetlen gazdag és híres vízvezeték-szerelő sem élt a világon. Amilyen lassú volt Ben az olvasásban, olyan villámkeze volt a szerelésben, ha nagy néha mégis szerelőt kellett hívniuk, mert mondjuk csőrepedés történt, Ben áhítattal leste a szerelő mozdulatait, ahogyan egy kezdő orvos figyeli a híres sebészt a műtőben.

Ben rengeteg csalódást okozott ezzel a szüleinek. Ők ugyanis bármit megadtak volna azért, hogy csemetéjük profi táncos akarjon lenni, ami belőlük sosem lehetett már. Ben anyukája és apukája túlságosan is későn fedezték fel a tánc iránt érzett szenvedélyüket ahhoz, hogy társastáncbajnokokká válhassanak. Bár az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy szívesebben nézték a táncosokat a tévében, mint hogy ők maguk parkettra lépjenek.

Ben próbálta titokban tartani szenvedélyét. Nem akarta megbántani a szüleit, ezért a Vízvezeték-szerelők hetilapjának számait az ágya alatt rejtegette. Megállapodást kötött Ráddzsal, az újságárussal, hogy minden héten félrerakja neki kedvenc magazinját, most azonban sehol sem találták a szaklapot.

Ben már az összes újság és folyóirat mögé bekukkantott, sőt még a Hölgy alatt is megnézte (mármint a Hölgy című női magazin alatt, nem egy igazi hölgy alatt), de hiába. Rádzs üzletében óriási volt a rendetlenség, az emberek mégis szívesen sétáltak el hozzá, akár több sarokról is, mert Rádzs mindig jókedvű volt, és mindig megnevettette őket.

Rádzs éppen egy kis létrán egyensúlyozva próbálta felrakni a karácsonyi dekorációt. Pontosabban szólva egy szalagot, amelyen eredetileg az állt, hogy „Boldog szülinapot!”, de Rádzs fehér matricákkal eltüntette róla a „szülinapot!” szót, és a helyére golyóstollal ráfirkantotta, hogy „karácsonyt!”.

Rádzs óvatosan lemászott a létráról, hogy segítsen Bennek a keresésben.

– A Vízvezeték-szerelők hetilapja… Hmm-hmm. Várjunk csak, hadd gondolkozzam, hol lehet. A cukorkák mellett nézted már?

– Igen – vágta rá Ben.

– A kifestők alatt sincs?

– Nincs.

– A csokoládék mögött?

– Ott sincs.

– Hát ez felettébb különös. Pedig biztos vagyok benne, hogy megrendeltem neked az újságot, ifjú barátom. Hmm, felettébb különös… – Rádzs borzasztó lassan beszélt, mint azok, akik folyton lázasan törik a fejüket valamin. – Nagyon sajnálom, Ben, tudom, hogy mennyire szereted azt az újságot, de halvány fogalmam sincs, hogy hová keveredhetett. Viszont van egy különleges jégkrémajánlatom.

– November van, Rádzs, kis híján fagy odakint! – hökkent meg Ben. – Kinek van kedve ilyen időben jégkrémet enni?

– Mindenkinek, aki tudomást szerez nagyszerű ajánlatomról! Idehallgass: ha veszel huszonhárom jégkrémet, akkor a huszonnegyediket ingyen megkapod!

– És mégis mi a fenét kezdjek huszonhárom jégkrémmel? – nevetett Ben.

– Izé, nos, nem is tudom, mondjuk, megeszel tizenkettőt, a másik tizenkettőt meg elteszed későbbre.

– Az nagyon sok jégkrém, Rádzs. Elárulod, hogy miért akarsz ennyire megszabadulni tőlük?

– Holnap lejár a szavatosságuk, és akkor ki kell dobnom az egész készletet – felelte Rádzs, azzal a mélyhűtőhöz lépett, elhúzta a tetejét, és kivett egy karton jégkrémet. A mélyhűtő mélyéről előgomolygó hideg köd egy szempillantás alatt betöltötte a boltot. – Nézd csak! Itt az áll, hogy „Minőségét megőrzi: november 15-ig”.

Ben megvizsgálta a dobozt.

– Egész pontosan az áll rajta, hogy „Minőségét megőrzi 1996. november 15-ig”.

– Nos – hümmögte Rádzs. – Eggyel több indok, hogy akciósan áruljam. Na, idehallgass, Ben, ez tényleg a legeslegutolsó ajánlatom: ha veszel egy karton jégkrémet, kapsz hozzá tízet teljesen ingyen.

– Kösz, Rádzs, de tényleg nem kérek jégkrémet – mondta Ben, és belekukkantott a mélyhűtőbe, hogy megnézze, mi minden lapul még benne. Mivel Rádzs sosem olvasztotta le, Ben azon sem lepődött volna meg, ha egy, a jégkorszakból származó, tökéletesen ép mamuttetemre bukkannak.

– Egy pillanat! – kiáltotta Ben a jégkrémek között turkálva. – Itt van! Megtaláltam a Vízvezeték-szerelők hetilapját!

– Ja, igen, már emlékszem – csapott a homlokára Rádzs. – Én tettem oda, hogy friss maradjon, amíg jössz.

– Friss?

– Nos, ifjú barátom, a magazin keddenként jelenik meg, ma pedig péntek van. Azért tettem mélyhűtőbe, hogy friss maradjon. Nagyon nem örültem volna, ha megromlik.

Ben nem igazán értette, hogy egy folyóirat hogyan romolhat meg, de azért megköszönte a figyelmességet az újságárusnak.

– Nagyon kedves magától, Rádzs. És kérnék még egy zacskó karamellás bonbont is.

– Nagyszerű ajánlatom van: adok neked hetvenhárom zacskó karamellás bonbont hetvenkettő áráért! – kiáltott fel az újságárus, és igyekezett a lehető legbizalomgerjesztőbben vigyorogni.

– Köszönöm, Rádzs, de inkább nem – utasította vissza Ben.

– Ezer zacskó karamellás bonbon kilencszázkilencvennyolc áráért?

– Köszönöm, nem kérek – mondta Ben.

– Te meghibbantál, Ben? Hiszen ez egy egészen rendkívüli ajánlat. Jól van, jól van, látom, szeretsz alkudozni. Na de ehhez mit szólsz: egymillió és hét zacskó karamellás bonbon, egymillió és négy áráért. Ez azt jelenti, hogy három zacskó karamellás bonbont kapsz teljesen ingyen!

– Köszönöm, de csak egy zacskóval kérek, meg az újságot.

– Értem, ifjú barátom!

– Már alig várom, hogy végiglapozhassam a Vízvezeték-szerelők hetilapját, de sajnos ki kell bírnom holnapig, mert ma este a nagymamámnál alszom. Unalmas vénasszony.

Ben egy hete látta utoljára a nagyit, ismét eljött hát a rettegett péntek. A szülei moziba készültek az este. Egy romantikus filmet akartak megnézni, amiben mindenki csókolózik. Pfuj-pfuj-pfuj.

– Ejnye, ejnye – csóválta a fejét Rádzs a megjegyzés hallatán, miközben kiszámolta a visszajárót.

Ben elszégyellte magát, pedig a többi környékbeli gyerekhez hasonlóan Ben is úgy tekintett Rádzsra, mint aki „közülük való”, nem pedig a „felnőttek táborából”. Rádzs tele volt energiával, és mindig jókat lehetett nevetni vele. Egyáltalán nem hasonlított a szülőkre, a tanárokra meg a többi felnőttre, akik azt hiszik, nyugodtan megszidhatnak, csak azért, mert nagyobbak, mint te.

– Csak mert a nagymamád idősebb nálad, ifjú Ben – kezdte Rádzs –, még nem jelenti azt, hogy unalmas is. Én sem vagyok már mai gyerek. Egyébként találkoztam párszor a nagymamáddal, és ami azt illeti, nagyon érdekes hölgynek tartom.

– De hát…

– Ne legyél vele igazságtalan, Ben – tanácsolta Rádzs. – Egy nap mind megöregszünk. Még te is. Biztos vagyok abban, hogy a nagymamádnak is megvannak a maga titkai. Az öregek már csak ilyenek…