Márai Sándor

Hallgatni akartam

Helikon

Copyright © Márai Sándor jogutódai, L. C. Gaal (Toronto)

© Helikon Kiadó, 2013

Felelős kiadó a Helikon Kiadó ügyvezető igazgatója

Irodalmi vezető Kovács Attila Zoltán

Szerkesztette Mészáros Tibor

A kéziratot Rátz Mária gondozta

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-436-2

www.helikon.hu

„De föltétlenül élni akarok, amíg

befejezem ezt a könyvet, a Polgár

vallomásai harmadik kötetét.”

(Napló 1949.)

egy

1.

HALLGATNI AKARTAM. De aztán megszólított az idő, és megtudtam, hogy nem lehet hallgatni. Később megtudtam azt is, hogy a hallgatás legalább úgy válasz, mint a szó és az írás. Néha nem is a legveszélytelenebb válasz. Az erőszakot semmi nem ingerli úgy, mint a tagadó hallgatás.

Szeretném elmondani, mi történt a polgári műveltséggel a tíz évben, amelynek kezdetét – önkényes időszámítás nélkül – az osztrák függetlenség megszűntének, az anschlussnak{1} napja jelenti. Azt hiszem, most már mindenki tudja, hogy azon a napon omlott össze sok minden, ami a régi Európából megmaradt. És mi történt tíz éven át, egészen a napig,{2} amikor – egy hajnali órában – az ennsi hídon, ahol az akkor vasfüggönynek nevezett orosz határzóna véget ért, egy szovjet katona belépett a vasúti hálófülkébe, elkérte útleveleinket, szalutált és útnak engedett az önként választott száműzetésbe. Ebben a tíz évben nem csak országok szűntek meg, bomlottak fel, trónok és hatalmi rendszerek semmisültek meg. Ebben a tíz évben megszűnt egy életforma és egy műveltség. Ebbe az életformába és műveltségbe születtem, s mikor megtudtam, hogy a polgári életforma az én hazámban nincs többé, különös nyugalmat éreztem. Ebben az időben jelentek meg Churchill{3} háborús emlékiratai, az első kötet végén ezt a megállapítást olvastam: A tények többet érnek, mint az álmok. Egy álomból felébredtünk. Megkísérlem feljegyezni, ahogy tudom a tényeket.

2.

A NAPRA PONTOSAN EMLÉKEZEM. Abban az időben divatos író és közíró voltam Budapesten. Egy nagy liberális lapban jelentek meg írásaim. Egy színdarabom zajos sikerrel játszották, otthon is, külföldön is. Nyugtalanítóan sok könyvem jelent meg, magyar és idegen nyelven, s voltak pillanatok, amikor valóban azt hihettem, hogy jó nevű író vagyok, akinek nincs más gondja, mint fegyelmezni képességeit, szabályozni életrendjét, ügyelni olvasmányaira, s napjaim végén afféle poeta laureatus lesz belőlem odahaza. [A Magyar Tudományos Akadémia tagjai sorába választottak. Igaz, soha nem mondták meg, miért, és én magam sem értettem, mi az oka a megtiszteltetésnek. Valószínűleg csak azért, mert híres voltam, nem loptam, nem követtem el botrányokat, és nagyjából megfeleltem az elképzelésnek, melyet az Akadémia tagjai a maguk közé való szellemi munkástól tápláltak. Ezenfelül úgynevezett jó családból származtam.{4}] Ha felteszem a szemüvegem és visszanézek a múltba, felületes szemhunyorítással ezt az alakot látom.

Mindezt nem azért írom, hogy egy kevéssé rokonszenves és érdektelen alak külső körvonalait megrajzoljam. Nem hiszek abban, hogy az író érdekesebb vagy különösebb emberi lény, mint akármilyen más emberfajta. De úgy érzem, azt, ami e tíz évben lényegesen történt, leghűségesebben mégis ennek az alaknak a megelevenítésén át tudom érzékeltetni. Az író, a művész éppen úgy ember, mint mindenki más, de – teljesen függetlenül az írói és művészi hiúság monomániás, rögeszmés téveszméitől – mégis ők az emberek között azok, akiknek idegrendszere legközvetlenebbül, érzékenyen fogja fel az ember és a világ viszonyának minden változását. Hiszek abban, hogy a világ nem csak anyag, s a szellem nem az anyag kémiai vagy elektromos következménye. Hiszek abban, hogy kezdetben volt az Ige, és az Úr lelke lebegett a vizek fölött. Hiszek abban is, hogy a Genezist nemcsak ötletszerűen írták nagy képzelőerővel megáldott irodalmárok. Az emberiségnek vannak őskönyvei – a Véda, a Biblia –, melyekben információszerűen lecsapódott és kifejezést talált minden, amit az ember önmaga és a világ eredetéről tudhat. A tudomány később, bonyolult vargabetűvel, néha igazolja a mítosz értesüléseit. Ismétlem, nem hiszem, hogy az író mint társadalmi lény, akármilyen társadalomban fontosabb vagy különb szerepet tölt be, mint egy jó munkás, egy mérnök, orvos, vagy amilyent egy becsületes és értelmes ember különösebb képességek nélkül is betölt. Nem hasznosság, nem is fontosság kérdése ez. De az író, a művész rendelkezik egyfajta képességgel, amely elsőrendűen szellemi; olyan előérzetei vannak, amelyek később, látomás, tehát műalkotás alakjában, megmutatják a valóságot – megmutatják már akkor, amikor ez a valóság még az alakulás, a vajúdás, a mitikus kezdet alakzatában gomolyog az emberi láthatáron. Amikor tehát magamon át iparkodom bemutatni, mi történt azon a napon a világban, nem akarok mást, mint egy műszer észleleteit lerögzíteni. Ez a műszer én voltam, egy író, egy európai országban.

Minthogy ebben az európai országban, az én hazámban, tiszta poézisból, öncélú irodalomból soha nem tudta az író megkeresni a mindennapi kenyeret, kénytelen voltam én is, mint csaknem minden magyar író, újságírással bajlódni, hogy a kenyér mellé, amelyet irodalmi szándékú írásaim juttattak nekem és családomnak, megkeressem a kalácsot is. A tiszta irodalom hősi, szerzetesi művelői mindig megvetették ezt a mellékfoglalkozást, a nagy irodalom elárulásának minősítették, az „írástudók árulása” egyik válfajának bélyegezték. Azt hiszem, nem volt egészen igazuk. Az újságírás – természetesen nem a riportírás vagy a politikai cikkírás, hanem a nemesebb írói eszközökkel tanító, szórakoztató újságba írás – kitűnő iskola az írók számára. Az újságpapír, amilyen tiszavirág életű, olyan hatékony közvetítő anyag író és olvasó között. Az író, aki egy különösebb korrupció nélkül, az olvasók jóindulatából és bizalmából szerkesztett napilapba rendszeresen ír, lassanként egy családi kör bizalmas tagja lesz. Napról napra érzékelni tudja ebben a légkörben írása, írói lénye visszhangját. Ennek a bizalmasságnak vannak veszélyei, de van nagy nevelő ereje is. Az én hazámban ez a nemesebb fajta újságírás a legkiválóbb íróknak adott kenyeret és kenyérnél is többet: fegyelemre szoktatta őket, módot adott nekik, hogy közvetlenül érzékeljék munkájuk hatását. Ez a közvetlen érzékelés kitűnő iskola. Ezért egy pillanatig sem éreztem „robot”-nak vagy éppen az írói feladat elárulásának, hogy egy napilapban, napról napra elmondhatom ötleteim, beszélgethetek láthatatlan s mégis oly különösen jelenvaló olvasóimmal, száz- és százezer emberrel. Rejtettnek és befogadottnak, védettnek éreztem magam e bizalmas, családias körön belül.

Ezzel az érzéssel léptem ezen a napon is a szerkesztőségi dolgozószobába. Emlékezem, este színházba készültem. Jókedvű voltam. Könnyen dolgoztam – harmincnyolc éves voltam –, az apró cikkeket, vázlatokat oly könnyűséggel vetettem papírra, mintha igazában nem is lenne munka ez, inkább csak szórakozás és időtöltés. A nagy újságpalota előtt ott állott a szép kis gépkocsi, amelyet magam vezettem. Gond nélkül éltem ebben az időben. Szeretném azt mondani, hogy a lelkiismeretem furdalt, mert sikereim voltak, könnyen éltem. De nem éreztem én abban az időben semmiféle lelkiismeret-furdalást; egy pillanatra sem éreztem áruló írástudónak magam. Később sokszor megvizsgáltam lelkiismeretem, és nem tudtam ilyen könnyű szívvel felmentést adni magamnak sem, másnak sem. Később néha magam is úgy hittem, az emberek jogosan megkövetelhetik azoktól az embertársaiktól, akik nevelésre és vezetésre vállalkoznak – tehát az írótól, a pedagógustól, a politikustól, a művésztől, az államférfitól –, hogy legyenek hősiesen ellenállóak, mutassanak példát életükkel és munkájukkal. De ez nagyon nehéz kérdés és bonyolult követelés. A tehetség és a szerep csakugyan egyféle aszkézisre köteleznek-e? Segíthettem-e mindazon, ami aztán történt, ha nem dolgozom olyan jókedvűen és könnyű kézzel a megelőző években? Ha elutasítom a siker gyanús lidércfényeit, s valamilyen savonarolai könyörtelenséggel inkább a máglya parazsa felé menetelek? Nehéz kérdés, és nem tudok felelni. Segíteni semmi esetre sem tudtam, és nem voltam Savonarola sem. Divatos író és újságíró voltam egy kis kelet-európai országban. Jókedvű voltam, örültem, hogy egészségesen éltem meg a férfikort, van kedvem dolgozni, és munkám nem is egészen eredménytelen. Mint majd minden este, aznap is ezzel az életérzéssel léptem a szerkesztőségi szobába. Átadtam a szolgának kabátom és kalapom, fél kézzel sietősen átlapoztam a postát, rágyújtottam, és a kis cikk első mondatára gondoltam, amelyet sietősen meg akartam írni másnapra – sietősen, mert vártak este a színházban.

Ez az alak, ebben a helyzetben, ahogyan most leírtam, nem csak én voltam. Nemsokára megtudtam, hogy az az „én”, akit ismertem, felneveltem, megalkottam, akinek létezésében hittem, igazi mivoltában nincsen többé.

3.

AZ AJTÓ FELNYÍLOTT, ÉS A SZOMSZÉDOS szerkesztőségi szoba lakója, egy idősebb munkatárs, megállott a küszöbön. Kopasz ember volt, s valamilyen állandósult gégehurut miatt mindegyre krákogott.{5} Most is köhintett, és csendesen ezt mondta:

– A népszavazás elmarad.

Szájamban a cigarettával, kezemben az égő öngyújtóval az íróasztal mögött állottam. Így néztem látogatómra. A történelem ritkán éri „történelmi készültségben” a kortársat: legtöbbször pizsamában vagy beretválkozás közben tudjuk meg – újabb korban a rádióból –, hogy valaminek visszavonhatatlanul vége a világban. Rágyújtottam, kifújtam a füstöt és hallgattam. A kis, kopasz ember – a lap közgazdasági rovatát vezette, szenvedélyes magyar volt, a kossuthi eszmék és a dunai konföderáció híve! – megint köhintett. Nagyon sápadt volt; csak most láttam, hogy krétafehér az arca.

– Schuschnigg lemondott – mondotta még.

Egy ideig állt a küszöbön, zavartan, mintha szégyellené magát valamiért. A padlót, cipője orrát nézegette, tanácstalanul. Nem feleltem semmit; ezért krákogott egyet, alig láthatóan vállat vont és elment, csendesen betette maga után a tejüveg ablakos ajtót. Egyedül maradtam, és – később sokszor gondoltam erre – én is úgy éreztem, homályosan és zavartan, hogy szégyellem magam valamiért.

4.

AZNAP ESTE KÉSŐN ÉRKEZTEM HAZA. Csillagos, meleg kora tavaszi éjszaka volt. Akkor állott még a Lánchíd; hajnali kettő felé, mikor kocsimmal áthajtottam a Lánchídon, fenn a magasban tündököltek a vakítóan kivilágított miniszterelnökségi palota összes ablakai. Máskor csak hivatalos ünnepségek alkalmával világították így ki a szép épületet. A hídról úgy hatott ez a látvány, mintha valamilyen pompázatos, káprázatos ünnepség fényei tündökölnének a magasban. Mikor a budai garázsba értem, három osztrák rendszámú, poros gépkocsi állott libasorban a garázs kapuja előtt. A kocsiból nők, gyermekek kászálódtak elő. Egy férfi a garázsmesterrel alkudott.

– Nem kell mosás – mondta a férfi rekedten. – Holnap odébb megyünk.

Valószínűleg azóta is „odébb mennek”, tíz éve. Félreálltam kocsimmal, vártam, amíg a menekülők behajtanak a csarnokba. Utolsónak mentem utánuk. Akkor még nem tudtam, hogy én is beállottam már a libasorba, amelynek élén az osztrák menekülő család haladt. Tíz évbe tellett, amíg minden következménnyel megtudtam ezt.

5.

HAZAMENTEM ÉS LEFEKÜDTEM. Mélyen aludtam. Amíg aludtam, sok minden történt. Tíz évvel később, Churchill emlékirataiban olvastam, hogy ezen az estén a londoni Downing Street 10. számú házban Chamberlain angol miniszterelnök és felesége vendégül látta Ribbentrop német külügyminisztert és feleségét. A vacsora során – Ribbentrop feltűnően jókedvű volt, és fesztelenül beszélgetett asztalszomszédaival – Chamberlainnek{6} táviratot nyújtottak át. Ebben a táviratban jelentették, hogy a német csapatok átlépték az osztrák határt.

Mindezt nem tudhattam, amikor az érdekes este után lefeküdtem aludni, és sok mindent nem tudtam még, ami ebből az estéből egy mértani haladvány törvényszerűségével következett. Nem tudtam, hogy ezen az estén Schuschnigg hasztalan iparkodott telefonon megtalálni Mussolinit; a Palazzo Venezia nem felelt… A „római légiók”, amelyek – Mussolini kijelentései szerint – „lábhoz tett fegyverrel” állottak őrt az Alpeseknél, ez este sem mozdultak Ausztria védelmére, mint ahogy később sem mozdultak. Tíz esztendő múltán megtudtuk, hogy nem mozdultak, mert tehetetlenek voltak: a németek elsöprik a római légiókat, ha mozdulnak, mert a németek akkor erősebbek voltak, mint az olaszok, a franciák és az angolok együttesen. Hitler kitűnően számított, s ügynöke, Ribbentrop{7} nem csapta be, amikor biztatta a Führert, vonuljon be Ausztriába, majd Prágába, a franciák és az angolok készületlenek, és a demokráciák tömegei nem akarnak háborút.

A Führer hitt Ribbentropnak, majd a „belső hang”-ra is hallgatott, amelyet Berchtesgadenben, a hegyi magányban hallott néha, megkérdezte tábornokait, tudják-e katonai szempontból fedezni az osztrák vállalkozást. A tábornokok vállat vontak és azt felelték, hogy katonai szempontból ez a vállalkozás gyermekjáték, de mi lesz, ha Franciaország és Anglia hadat üzen? Hitler leintette a tábornokokat, és akkor neki volt igaza. Ez a kérdés-felelet játék megismétlődött, amikor Hitler bevonult Prágába, s a német tábornokok fejüket vakarták, amikor látták, hogy Hitlernek megint igaza van. „Ez az ember tud valamit…” – gondolták. S amikor esztendő múltán Hitler megindult Lengyelország ellen, a német tábornokok már nem kérdeztek semmit, hanem engedelmesen végrehajtották a Führer parancsait. Nem tudták, mert nem tudhatták, hogy a lengyel határ volt a küszöb, s amikor Hitler átlépett ezen a küszöbön, a szakadékba lépett. És a demokráciák, amelyek addig fogcsikorgatva és átkozódva lenyeltek minden sértést és megaláztatást, most, a lengyel pillanatban – amikor éppen olyan készületlenek voltak, s a tömegeik éppen úgy nem voltak hajlandók meghalni Danzigért, mint ahogy nem akartak meghalni Bécsért, sem Prágáért! – a demokráciák megfelelő hadi készültség nélkül, a tömegek hangulata ellenére, kénytelenek voltak hadat üzenni Hitlernek. És Ohio államban meg Massachusetts államban ez éjszaka nyugodtan aludtak tizenhat-tizenhét éves fiatal emberek, s nem gyanították, hogy három vagy négy esztendő múltán meg kell halniok Olaszországban, Formia vagy Pádua előtt, vagy a francia kikötőkben. Erre nem gondoltak, álmukban sem.

Sok minden történt ez éjszaka. Mélyen aludtam, de valószínű, hogy szorongásos álmaim voltak. Ebben a pillanatban közel jött életemhez valami, ami addig is volt, féltem tőle – de az emberi természet olyan, hogy amíg nyolcszáz kilométer távolság választ el valakit a valóságtól, hajlandó mindent, a valóságot is ködnek és lidércnek tekinteni. Hitler akkor már évtizede volt valóság – minden, amit ez a név jelentett, baljós gőzökkel terjengett az emberi légkörben. De valahol Németországban terjengett, tehát mégsem volt igazi valóság. Féltünk tőle, megvetéssel és szenvedéllyel vitatkoztunk a jelenség igazi értelme felől, figyeltük, hogyan rakja le ez a tünemény petéit a mi társadalmunk táptalajába is, a kispolgárok, a munkások között. De nem hittük, hogy igazán azt is jelentheti egy napon, amitől titokban féltünk.

Az ember valahogy a halált sem hiszi el igazán – fél tőle, minden tapasztalás bizonyítja, hogy elkerülhetetlen, de utolsó pillanatig reméljük szívünk és öntudatunk alján, hogy velünk kivétel történik majd, feltalálnak egy csodaszert, amely időtlenül meghosszabbítja az emberi életet, és mi, személy szerint, nem halunk meg. Persze tudjuk, hogy ez a vágy nevetséges. Mégis, a saját halálában nem hisz az ember, hiszen máskülönben állandóan pánik törne ki a lélekben. És ez a pánik csakugyan kitör néha. Mert vannak pillanatok, mikor ez az elködösített haláltudat felszáll a lélek sötét tárnáiból, amikor nem csaljuk magunkat, amikor föltétlen bizonyossággal tudjuk, hogy minden, ami vagyunk, egy pillanatban menthetetlenül semmi lesz: s ez a pánik pillanata. Legtöbb ember támadó indulattal felel e pillanatra. A pánikból mindig agresszió lesz – ilyenkor megtámadjuk önmagunkat vagy másokat.

Ilyen pánikpillanat volt ez a nap is. A félelem egyszerre valóság lett. Reggel felébredtem, elolvastam a lapokat, amelyek nagy címbetűkkel hírt adtak Schuschnigg lemondásáról, és jelentették, hogy a „népszavazás elmarad”. A bécsi rádió nem szólt, s a helybeli és külföldi rádiók is tájékozatlanul, riadtan köszörülték torkukat, krákogtak. Aztán zenélni kezdett a bécsi rádió. Ez volt az első hang, amely hírül adta, hogy a Lajtán túl történik valami. Ez a zenésített történelem, amely az éter hullámain át vidám Schubert-dallamok vagy csattogó katonaindulók kísérő zengésével tudatta, hogy egy ország megszűnt történelmi fogalom lenni, egy város elpusztult, a tömegvégzet betelt embermilliók felett: az elkövetkező évtizedben általános divattá változott. Valószínű, hogy amikor Karthágó elesett, vagy Hannibál Róma ellen vonult, e városokban nem zenéltek. De Bécs most zenélt, a rádióból hömpölygött a német katonazene csinnadrattája, a történelem ilyen harsány, kedélyes indulóval adta hírül, hogy Hitler Adolf bevonult a Habsburgok fővárosába.

Felöltöztem, elmentem a garázsba – az osztrák menekültek már „odébb mentek”, de új, poros, bécsi és gráci rendszámú kocsik állottak a garázsban –, beültem kocsimba, elhajtottam az egyetemi könyvtárba, kölcsönkértem egy könyvet, amelyet csak ott lehetett megszerezni, és elmentem a Margit-szigetre teniszezni. A tréner idősebb ember volt, maga sem szeretett futni, s ezért oly óvatosan adogatta a labdákat, mintha e testi játék és gyakorlat legfőbb értelme az lenne, hogy ne fárasszuk különösebben egymás szívét. Ez a gyógytenisz eltartott egy óra hosszat. Akkor az uszodába hajtottam, forró tus alá állottam, a dögönyöző végigmarkolta izmaim, úsztam néhány száz métert, s megkönnyebbült lélekkel és felfrissült testtel, mint aki megtette kötelességét, hazakocsiztam. Otthon már várt a posta és a napi munka.

Bezárkóztam szobámba; csendes budai utca egyik bérházában laktam{8}, az első emeleten, az ablakok előtt két sor gesztenyefa lombjai zöldelltek; a szobaleány kérés nélkül behozott szobámba, a napirend egyik előírása szerint, egy pohár narancslevet, majd valamivel később egy csésze mérges-erős feketét. A telefont a délelőtti órákban kikapcsolták; máskülönben is titkos telefonszámom volt, nehogy avatatlanok zavarják munka közben telefonhívásukkal a mestert. Leültem a négycolos tölgyfalapokból épített, régi felvidéki rendház refektóriumából vásárolt egykori papi ebédező-, most íróasztalomhoz, meggyújtottam az erős fényű lámpát – nappal is lámpafény mellett dolgoztam –, és olvastam egy fél óra hosszat valamilyen időszerű könyvet. Ebben az időben kellemetlenül sok könyvet hozott számomra mindennap a posta, tiszteletpéldányokat; aztán egy fél óra hosszat mást is olvastam, legtöbbször történelmi könyveket, mert ebben az időben nagyon érdekelt minden, ami a settecentóra vonatkozott. Dolgozószobámban a falak mentén körös-körül, fel a mennyezetig, könyvespolcok sorakoztak, mintegy hatezer könyv – java része idegen nyelvű, francia és német – állott szép rendben a polcokon; félévenként kidobáltam a fölösleges könyveket. Sok szótáram volt; aztán enciklopédiák; gyűjtöttem minden szótárt, amely a magyar nyelv összefüggéseit és eredetét magyarázta. Nagy csend volt ebben a szobában. Írni kezdettem.

Néhány sort írtam mindössze, kézírással, s aztán gyorsan legépeltem azt, amit írtam – másolás közben már javítottam is a szövegen. Ez a munkamódszer napjában mindössze egy kéziratoldallal vitte előbbre a könyvet vagy színdarabot, amelyen éppen dolgoztam. Harminc-harmincöt sor, soha nem írtam többet egyfolytában; néha mondat közepén abbahagytam a kéziratot, s aztán másnap ugyanazzal a lélegzetvétellel folytattam. Ez a munkamódszer legjobban megfelelt idegrendszeremnek. Igaz, hogy ebben aztán következetes voltam; a napi feladatot, ezt az egyetlen kéziratoldalt mindig megírtam. Kicsapongás, előző esti borozás, másféle tennivaló, semmi nem tartott vissza, hogy délelőtt tizenegy felé odaüljek íróasztalomhoz, s megírjam ezt a néhány sort – ez a mindennapos kéziratoldal volt életem és munkám egyetlen jogcíme és értelme. De elébb hosszan kellett olvasnom az előző napokon írott kéziratoldalakat, hogy újra halljam a szöveg ritmusát, hanglejtését. Tulajdonképpen csak ezt véltem igazi munkának, a délelőtti néhány perces, ideges és mégis teljes erőkifejtéssel rögzített néhány sort. Minden más, amit aztán később, délután vagy este még írtam – kis vázlat, színes elmefuttatás vagy vezércikk a napilap számára, melynek állandó munkatársa voltam, vagy elbeszélés, tanulmány valamelyik hetilap számára –, már csak úgy fél kézzel, cigarettázva, igazi figyelem nélkül készült. A munka ez a néhány sor volt, délelőtt. S ez a rögeszmésen következetes munkamódszer eredményezte, hogy a napon, amikor Hitler bevonult Bécsbe, már több mint harminc kötet regény és elbeszélés sorakozott az alsó könyvespolcok egyikén, dolgozószobámban – mélyen elrejtve, hogy idegen ne lássa, mert különös módon szégyelltem a könyveim, nem szívesen mutogattam –, s köztük akadt néhány külföldi kiadás is. Negyvenéves koromra valóságos kis kézikönyvtárat írtam össze, mindenféle műfajjal kísérleteztem. Ez a különös teljesítmény a délelőtti, mindennapos egy-egy kéziratoldalból állott össze. A módszer nem volt rossz, minden fiatal írónak ajánlhatom.

Így írtam ezen a napon is; két évtizedes munkamódszer szerint, amely teljesen átalakult számomra életmódszerű rendtartássá. Csak azért mondom el ezt, hogy megkapaszkodjak az alakban, s így mutassam, milyen szánalmasan és nevetségesen tájékozatlan a kortárs a maga sorsát illetően. Ott ültem szobámban, egy – Európa határ menti vidékén akkor már ezer esztendeje keresztény műveltség alapelvei szerint berendezett – országban, és azt hittem, hogy író vagyok. Ezenfelül még azt is hittem, hogy egy osztályhoz és egy műveltséghez tartozom, s ennek az osztálynak és műveltségnek biztos alapzata van. Tudtam, hogy hazámban a birtokos osztály, így elsőrendűen a nagybirtokos osztály az elmúlt évszázadokban s még a legutolsó évtizedekben is olyan művelődési politikát követett, amely ugyan nem zárta ki a nemzet egyetlen fiát sem a művelődési lehetőségekből – ez a vád hazugság –, de nagyjából és egészében mégsem általánosított egy műveltséget.

A paraszt, a munkás is kapott nevelést, művelhette magát, ha éppen módja és ereje, személyes tehetsége volt ehhez – de a műveltség igazi tartalmában mégis a polgári és az arisztokrata társadalmi réteg természetes, írásos előjogok nélkül is kisajátított tulajdona volt. Ezt a súlyos vádat nem szabad egyszerűsíteni. Csak azt mondhatom, ahogyan bennem kialakult a válasz: Magyarországon, mint a legtöbb európai országban, kötelező volt a gyermekek iskoláztatása, az analfabéták száma az utolsó évtizedekben örvendetesen csökkent, és kevesebb volt, mint akár Olaszországban vagy Spanyolországban; a magyar paraszt és munkás gyermeke megtanult írni és olvasni, s a betűvetés és az elemi iskola tanulmányainak birtokában kérhette felvételét a magasabb iskolákba is. Nagyon sok esetben megtörtént ez, a magyar parasztság és munkásság a nagybirtokos rendszer idejében is számtalan tehetséges és szorgalmas embert nevelt, akik aztán a polgári rendben helyet kaptak, értelmiségi foglalkozásokban kitűntek, magas közjogi állásokat foglaltak el. De az egész magyarság – a zsellér paraszt, a kisbirtokos, az átlagmunkás – mégis műveletlen maradt. Valahogyan nélküle „történt meg” a műveltség. Az irodalom, a zene, a képzőművészet éppen úgy hozzáférhető volt a parasztok és a munkásság számára, mint a polgárság vagy az arisztokraták számára – de a parasztnak és a munkásnak csak kivételesen volt alkalma arra az erőfeszítésre, amit a műveltség alapfogalmainak megszerzése követel, mert társadalmi helyzete, általános életviszonyai nem engedték meg, hogy a napi életfeladatokon, az anyagi megélhetéshez szükséges erőkifejtésen felül erőt és szellemet pazaroljon még a műveltségre is. Ezért voltam nevetséges, amikor szép dolgozószobámban, Európa peremországában, ott ültem íróasztalomnál, és azt hittem, egy nemzet számára írom azt a néhány sort, amit éppen írtam.

Az írók beteges gőgjével hittem ezt, azzal a dagályos önbizalommal, ami végül is természetes velejárója a szellemi alkotó munkának. Az író, a művész azt hiszi, isteni sugallatot, égi üzenetet közvetít anyanyelvén az emberek számára, akikhez anyanyelve táptalajában tartozik. De a valóságban nem egy nemzet számára írtam, hanem néhány kiválasztott ízlésű és műveltségű ember számára. Ez emberek számaránya Magyarországon nem is volt csekély. Sok ember áldozott pénzt, időt, figyelmet az összeomlás előtti Magyarországon magasabb szellemi erőfeszítést követelő irodalomra és művészetre; arányszám szerint talán több is, mint a környező államokban vagy a gazdagabb és műveltebb nyugati országokban.

E sok ember – olvasó, műértő, hangversenyeket és tárlatokat látogató, színházba járó városi közönség – természetesen nem közeledett mindig őszinte kíváncsisággal és szükségesen megalapozott műveltséggel az irodalomhoz és a művészethez. Sok volt a sznob, a hiú és pénzes ember, aki csak „lépést tartott”, divatból és fitogtatásból, az irodalommal. De mégis élt egy viszonylagosan jelentős emberréteg hazámban, melynek számára fontos volt az irodalom, a műveltség. Az arisztokraták ebben az időben már elvesztették a műveltségpártoló osztály történelmi szerepkörét; de a polgárság, különösen a felvidéki és az erdélyi polgárság s a vidéki zsidóság őszinte hittel, áldozatkészséggel fordult minden magyar szellemi teljesítmény felé. Mikor az első világháború után az ezeréves ország testéről a trianoni békeszerződés lehasította az erdélyi és a felvidéki területeket, éppen az a műveltséghordozó társadalmi osztály vált ki a nemzeti élet együtteséből – egy osztály, amelynek tradíciója és öntudata volt szerepéről, tudott arról, hogy ő hivatott hívni, éltetni, pártolni a magyar kultúrát.

A Duna–Tisza közi zsíros paraszt, a dzsentri, a pesti ügynökölő, kereskedő polgárság zöme nem tartott őszinte kapcsolatot a magyar műveltség ügyével; a felvidéki és erdélyi polgár s a vidéki zsidóság igen. Igaz az is, hogy a fővárosban a zsidó nagypolgárság vette át az arisztokratáktól a mecénás szerepét; de a „pesti polgár”, ez a sokfelől bevándorolt, zsidóból, svábból összekevert bugrisság inkább csak azt a felületes, kávéházakban, körúti újságokban és könnyű múzsahajlékokban kivirágzott pesti szellemiséget pártolta, amelynek kevés köze volt a nemzet szelleméhez.

Mindezt tudtam, amikor azon az áprilisi reggelen – mint évtizedeken át előbb is – leültem budai munkaszobámban az íróasztalhoz, hogy folytassam megkezdett munkám, ezt a rögeszmés vállalkozást, tudtam, s valahogy mégsem tudtam igazán. A valóságban csak néhány irodalmi ínyenc s aztán tíz-tizenötezer polgári osztályból származó olvasó számára írtam.

Magyarországon, tréfás-komolyan, mindig is panaszkodtak azok, akik szakmaszerűen foglalkoztak könyvek kiadásával és eladásával, hogy a magyar olvasóközönség nem vásárol könyvet spontán, önkéntes buzgalomból: el kell adni neki a könyvet, nemritkán ügynökök, agyafúrt trükkök segítségével… Ez így nem volt egészen igaz, de volt ebben a vádban valami igazság. [Ismétlem, vidéki s természetesen a pesti zsidóság vásárolt könyvet, s aztán a felvidéki és az erdélyi értelmiség.{9}] Az, amit a könyvkereskedők sortimentnek, önkéntes könyvvásárlásnak neveznek, meglehetősen vékony társadalmi réteg kedvtelése volt. Egy osztály számára írtam, minden magyar író, azok is, akik a paraszti vagy munkás sorból származtak, és ezeknek az osztályoknak életéről és problémáiról írtak. A munkás és a paraszt nem vásárolt könyvet; a falukutatók, a szocialista írók írásait is a polgárok olvasták. Talán csak a régi szociáldemokrata munkásság egy nem nagyon népes csoportja áldozott még néha keresetéből könyvekre is.

De egy kis nemzet életében tíz-tizenötezer olyan olvasó, aki hajlandó önként vagy rábeszélés árán pénzt áldozni a nemzet irodalmára: nem csekély segítség. Ez a tizenötezer ember átvette a feudális rendszer uraitól a mecénás szerepét, éltette, hívta, értette a magyar irodalmat, eltartotta az írókat, módot adott nekik, hogy egy magányos keleti nyelven jelentős műveket alkossanak. A magyar polgári osztály a társadalmi szerepváltás, a múlt század közepi átalakulás pillanatától teljesítette a magyar műveltséggel szemben kötelességét. Nem rajta múlott – és nem is az irodalmon –, hogy a műveltség nagyjából egy osztály előjoga és élménye maradt.

A magyar társadalmi berendezkedés mélyebb szerkezetében olyan volt, hogy a nagy tömegek nem jutottak az írás-olvasás alapvető ismeretein túl, nem jutottak előbbre a műveltségben. Kivételek, nem is kis számmal, természetesen akadtak, de ha az egészet vizsgáljuk, el kell ismerni e keserű vád igazságát. És amikor ezt az igazságot, amely vád is, elismeri valaki, meg kell vizsgálni a magyar történelem alakulását. Bizonyos, hogy a dán, a svéd, a holland, az angol, a francia paraszt és munkás átlagosan műveltebb, mint a magyar; az osztrák és a német munkás és paraszt is többet olvas. De ezek a népek – akármilyen véres volt is a történelmük – nem estek át olyan megpróbáltatáson, mint a magyar társadalom. A török hódoltság idejére kell mindig gondolnunk. Az Árpádok s később az Anjouk alatt a magyar nemzet jelentős európai hatalom volt. Lakosságának száma meghaladta a négymilliót, több lakosa volt, mint az akkori Angliának. Társadalmi berendezkedése, kulturális szervezetei a kor általános európai szellemének megfelelően fejlődtek.

Amikor a török elkullogott az országból – százötven esztendős sarcoló, fojtogató, barbár önkényuralom és hódoltság után –, a magyarság létszáma leapadt másfél millióra. Nagy országrészek teljesen elnéptelenedtek, a Szerémség, Bánság akkor telt meg betelepített svábokkal. E százötven év alatt eltört a nemzet gerince. A magyar, ez a keleti, tehetséges, erős nép a török kitakarodása után nem volt többé európai erőtényező. Százötven éven át alkudozni a vad és kegyetlen megszálló erőkkel, tűrni, amint egy janicsárhorda elhajtja több nemzedék fiait és leányait, kirabolja az országot! – egy nép elfárad az ilyen borzalmas próbán. S ha Magyarország a török hódoltság után társadalmi fejlődésében elmaradt a Nyugat mögött, ezt nem szabad a nép szabadságigényének vagy társadalmi műveltségének hiányával magyarázni: egyszerűen hiányzott az a nemzeti kötőanyag, a társadalom mély és eleven tartalékaiból sarjadzó tápanyag, a polgárság, amely a szerepét betöltött rendiség után hivatott volt átvenni a nemzet vezetését. Csak a Felvidéken és Erdélyben, amelyet nagy egészében megkímélt a török hódítás, fejlődhetett igazi, a fogalom nyugati értelmében társadalmi erőt jelentő polgári réteg. A Duna–Tisza közén, a Dunántúlon – noha itt a végeken még leginkább megmaradt egyféle szórvány polgáriság – nem élt más, csak a nagyúr és a szegény paraszt. Egy nemzet megrendült e százötven esztendőben; maradt a terület, a sovány, megfogyatkozott magyarság, maradtak a bevándorló svábok, szlávok, rácok ivadékai, s maradt egy csodálatos menedék, a magyar nyelv. Ezen a nyelven írtunk, a testőr-korszak óta, minden író. Ez volt utolsó menedéke a nemzetnek. Ezen a nyelven írtam a reggelen, amikor Hitler, csapatai élén, egy nagy gépkocsiban, esőköpenyben állongva és integetve, torz cézári karlendítéssel bevonult Bécsbe. Ültem a szép budai munkaszobában, és magyar nyelven írtam, kinek?… Akkor még nem tudtam, hogy ezen a napon kezd elpusztulni a magyar műveltségnek az az utolsó kádere, amely – ha mégoly szórványos alakzatban is – a török hódoltság után is építette és hívta, eltartotta a magyar műveltséget, elpusztul a magyar polgárság.

{1} anschluss (ném) – Ausztria náci Harmadik Birodalomhoz csatolása 1938. március 12-én

{2} utalás az író 1948. augusztus végi emigrációjára

{3} Winston Churchill: History of the Second World War. London, 1948–1955. Cassell.; Magyarul: A második világháború 1–2. Válogatta: Csurdi Sándor, Gyarmati György. Bp., 1989

{4} Áthúzott bejegyzés

{5} Csetényi József (1875–1956) – újságíró, 1913-tól vezette a Pesti Hírlap közgazdasági rovatát

{6} Sir Arthur Neville Chamberlain (1869–1940) – angol miniszterelnök 1937–1940 között

{7} Joachim von Ribbentrop (1893–1946) – német fasiszta politikus. Külügyminiszter 1938–1945 között, 1946-ban a nürnbergi perben mint háborús főbűnöst halálra ítélték és kivégezték

{8} az író 1946–1948-ig a Zárda (ma Rómer Flóris) utcában lakott

{9} Áthúzott bejegyzés