Tarjányi Péter – Dosek Rita

A PÁPA HAGYATÉKA

Lama Plus Kft.

Budapest

© Tarjányi Péter, 2013

© Dosek Rita, 2013

A történet egyes részei megtörtént eseményeken

alapulnak, és valódi történelmi szereplők is

felbukkannak benne. Ugyanakkor a cselekmény

egésze a szerzők fantáziájának szüleménye,

bármilyen egyezés a valósággal csak

a véletlen műve.

Felelős kiadó a Lama Plus Kft. ügyvezetője

Felelős szerkesztő Angyalosy Eszter

Olvasószerkesztő Malinoczki Judit

Borítóterv Café Design, Romanek Imre

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-89886-2-1

Első fejezet

1989

El kell hagyni azt a helyet,

ahol gyors támadás várható,

s gyorsan kell csapni ott,

ahol nem várják.

SZUN CE

Szovjet–afgán határ

1989. február 15.

A domboldalról kiváló kilátás nyílt a távoli hegyek kopár, hófödte csúcsaira. Fjodor Vasziljevics Szemjonov a távolba révedve próbálta elterelni a gondolatait a hídon zajló eseményekről, de képtelen volt rá. A történelem a szemei előtt írta át a „dicső” múltat és változtatta meg az elképzelt jövőt.

Az acélhíd, ami a két háborús országot kötötte össze, szinte rengett a lánctalpasoktól. A konvoj járművei tartották a megfelelő követési távolságot, nehogy baleset történjen, hiszen a helyzet már amúgy is épp elég feszült volt. A szovjet tankok tetején egyenruhások kapaszkodtak, akik büszkén lengették a sarló- és kalapácsmotívummal díszített vörös zászlót. A rezesbanda szakadatlanul játszotta a katonai indulókat. A mudzsaheddinek komolyan vették a szovjetek búcsúztatását: a felfegyverzett felnőttek és gyerekek rajokba tömörülve kísérték a kivonuló tankokat az afgán határig. A szovjet oldalon több száz tudósító ütött tábort. Elegánsan öltözött riporterek álltak a magasba tartott mikrofonok előtt, hogy a hátuk mögött zajló eseményekről közvetítsenek.

Fjodor a hetvenes évei elején járt. Mások ilyenkor már rég élvezték a jól megérdemelt nyugdíjukat, de ő egyszerűen képtelen volt kiengedni a kezéből az irányítást. Akkor sem, ha egy egész kontinens társadalmi berendezkedésének a megváltoztatásáról volt szó, vagy – mint most éppen – annak a megakadályozásáról. Egyszerűen nem állt készen arra, hogy elfogadja a tényt: a világ átalakult körülötte, és csak úgy elveszítheti az idáig felépített hatalmát.

A külseje még mindig fegyelmet és erőt sugárzott, befolyása pedig nagyobb volt, mint valaha: ő volt a Szovjetunió egész világra kiterjedő vallási hírszerzésének legfelsőbb irányítója. Sok irigye akadt a szervezeten belül. Úgy tekintettek a karrierjére, mint Berija ajándékára, hiszen senki nem tudta, hányszor kellett szembenéznie a halállal, hogy idáig eljusson. A húszas évei elején Berija valóban kiemelte a tömegből, de csak azért, hogy olyan feladatokat bízzon rá, amiknek a megoldása szinte a lehetetlennel vetekedett. Csak éles elméjének és gátlástalanságának köszönhette, hogy nem vallott kudarcot, ami Berijánál egyet jelentett volna a halálos ítélettel. Csak azután tett szert a vezetőség megkülönböztetett figyelmére, hogy sikerült beszerveznie a német hírszerzés egy magas rangú tisztjét, Otto von Wredét, és a Vatikán küldöttjét, Luigi DeMonte bíborosi titkárt, hogy Sztálin titkosszolgálatának dolgozzanak. Az 1940-ben Szmolenszknél elfogott lengyel tábori papok szabadon engedésének ürügyével Fjodor egy asztalhoz ültette a két szervezet képviselőjét, és úgy manipulálta az eseményeket, hogy ők is bűnrészesekké váljanak a foglyok balesetnek álcázott legyilkolásában. A kompromittáló megbeszélésekről titokban hangfelvételt és fotókat készíttetett, amelyek segítségével egy életre sikerült magához láncolnia a két, időközben komoly karriert befutott férfit.

Ez a módszer hihetetlen iramban repítette előre a ranglétrán. Fjodor az elmúlt negyven év alatt óriási, szerteágazó ügynökbirodalmat épített ki maga körül. A kezében tartotta Európa és Dél-Amerika legbefolyásosabb politikai vezetőit, nagyvállalat-tulajdonosait, magas rangú egyházi személyeit, valamint sok olajmágnást és banki tisztviselőt is. Általuk minden belső információt megszerzett, és így befolyásolni tudta a különböző államok döntéseit.

Fjodor persze azzal is tisztában volt, hogy ha túl nagyra nő a hatalma, azzal csak szálkává válik a Szovjetunió vezetőinek a szemében, ezért igyekezett mindig csak annyit megosztani másokkal a sikereiből, hogy a hatalmi elit elismerje a munkáját, de ne tartsa veszélyesnek. Széles körű ügynöki hálózatának nagy részét ezért inkább titokban tartotta, és a saját céljaira használta: egy stróman mögé rejtőzve, teljes névtelenségben elkezdte felépíteni a magánvállalatát.

A Zorkin név alatt futó vállalatcsoport még épphogy csak megvetette a lábát a gazdasági szférában, amikor a világban bekövetkező társadalmi változások komoly fenyegetést kezdtek jelenteni a szépen virágzó vállalkozásra. Fjodor az egész cégét azokra az információkra alapozta, amit az ügynökeitől kapott. A Szovjetunió gyengülése azonban az ő hatalmának a gyengülését is jelentette egyben. Félő volt, hogy a megfélemlítéssel és zsarolással irányított besúgói egyszer csak fellázadnak ellene, éppúgy, ahogy Kelet-Európa forrongott az elnyomó kommunista rendszer ellen.

„És ez még csak a kezdet” – gondolta magában, ahogy az Afganisztánból kivonuló szovjet tankokat figyelte. Dühös volt, és gyermekkora óta nem tapasztalt tompa félelem járta át a tagjait. A tekintete hideg és kimért maradt, mint mindig, őszülő halántékán azonban kidagadtak az erek.

– Akkora a felhajtás, mintha győztünk volna – méltatlankodott. Szavait csak hű csatlósa, Andrej hallhatta, aki az eltelt évtizedek alatt mindenhová követte barátját rangban és pozícióban egyaránt. Talán ő volt az egyetlen ember a világon, aki ismerte Fjodor titkait. Kapcsolatuk azonban sokkal inkább az ő feltétlen alázatán, mintsem lelki megértésen alapult. Fjodor ezzel tökéletesen tisztában volt, és ki is használta. Andrej feltétlenül bízott benne, és kérdés nélkül végrehajtotta a parancsait.

Útjuk már tízéves korukban összekapcsolódott: Andrejt éppolyan szerencsétlen gyerekkorral áldotta meg a sors, mint Fjodort. Árvaként papok nevelték őket, akik a nehéz sorsú gyerekeken élték ki ferde hajlamaikat. Fjodor pontosan tudta, mit műveltek Andrejjel az álszent papok, és rávette a halálra rémült fiút, hogy szökjenek meg együtt a borzalmak börtönéből. Csakhogy a szökés önmagában még nem volt megfelelő elégtétel a számukra. Egy éjszaka visszalopóztak, és felgyújtották az épületet, ahol korábban éltek. Attól a naptól kezdve elválaszthatatlan barátokká váltak, szorosabb kötelék fűzte össze őket, mint egy vérszerződés. Fjodor tudta, hogy Andrej egész életében úgy nézett rá, mint egy hősre, aki megmentette az életét, neki pedig igencsak jól jött egy elkötelezett segítő, aki elvégezte helyette a piszkos munkát.

Furcsa, de annál hasznosabb barátság volt az övéké. Andrej már fiatalkorában sem volt sem szószátyár, sem pedig feltűnő alkatú fiú, egyetlen bélyegét éjsötét szeme jelentette, ami mindenkinek azonnal belevésődött a tudatába, akivel csak találkozott. Fjodor pontosan tudta, miként reagálnak az emberek Andrejre. Rettegtek ördögi tekintetétől, és többen őrültnek vagy megszállottnak tartották. Pedig kiváló észjárású fiú volt, és igazán egyszerű elvek alapján működött: számára léteztek jók és rosszak. És azt, hogy ki a jó, mindig Fjodor döntötte el.

Miután gyerekként megszöktek az árvaházból, Andrej megfogadta, hogy soha senki nem fogja megalázni többet. Lelkét megkeményítette, a testét pedig addig edzette, míg olyan veszélyessé nem vált, mint egy kardpenge: vékony, izmos alkatával könnyedén elsajátította a legbonyolultabb harcművészeti technikákat, éles eszével pedig mindig felismerte a megfelelő taktikát. Nem volt ellenfél, akivel szemben meghátrált volna. Találékony volt és kiváló problémamegoldó, el tudott vegyülni a tömegben, de kíméletlen zsarnokká is tudott válni, ha a helyzet úgy kívánta.

Fjodor most végignézett barátján. Alkata mit sem változott, arcát viszont markáns barázdák szántották, barna hajába fehér szálak vegyültek. A szeme azonban még mindig ugyanolyan ördögi volt, ugyanaz az élénk, mélysötét tekintet pillantott a világra, mint korábban, csak épp szarkalábakkal szegélyezve.

– Mire gondolsz? – kérdezte tőle.

– Nevetséges komédia a világsajtónak – vonta meg a vállát Andrej.

A domb, amin álltak, elég távol esett a menettől ahhoz, hogy ne rohanják le őket az újságírók, de elég közel is volt ahhoz, hogy mindent jól lássanak. Velük együtt civil ruhás KGB-sek figyelték innen az eseményeket. A domb lábánál határőr kiskatonák lánca vigyázta a nagyhatalmú szovjet vezetők sértetlenségét.

– Amerika térdre kényszerített minket, mi meg átvesszük a szokásaikat – nevetett fel keserűen Fjodor. – Békének nevezzük a bukásunkat, és show-műsort csinálunk a kivonulásunkból. Siralmas, mi lett ebből az országból!

Ki nem állhatta az új főtitkárt, Gorbacsovot, gyengekezű, megalkuvó embernek tartotta, aki nem vezetésre született. Azt viszont ő is pontosan látta, hogy a tízéves háború költségei gyakorlatilag felemésztették a Szovjetuniót. A kiadások az egekbe szöktek. Az elvesztett légi járművek, harckocsik és hadieszközök folyamatos utánpótlásába belerokkant a kommunista gazdaság. A háború azonban valójában nem is Afganisztánnal, hanem az Egyesült Államokkal folyt. Csak míg a szovjetek saját embereiket és eszközeiket áldozták fel, az amerikaiak hagyták, hogy más vívja meg helyettük a csatát, cserébe pedig modern hadifelszerelésekkel látták el a muzulmán országot. Az afgánok pár ezer dolláros amerikai Stinger légvédelmi rakéták segítségével semmisítették meg a több tízmillió dolláros szovjet helikoptereket.

– Ez a harc csakis a számokról szólt! – morgott tovább Fjodor magában. – 1941-ben még nem számított, mekkora sereg vagy milyen eszközök kellettek, mindent előteremtettek, és mindenki egyként küzdött a hazájáért! Most viszont az emberek lázonganak, ha rosszul áll a gazdaság. A vezetőink meg hagyják… Forrong Európa, forrong az egész keleti blokk, még a sajátjaink is! A lengyel Szolidaritás Mozgalmat sem voltunk képesek kordában tartani! A média lett a fontos, és az, hogy mit szól hozzánk a világ! – legyintett megvetően a vándorcirkuszhoz hasonlító csinnadratta felé.

– Tegnap bezzeg nem tudósítottak, amikor a sebesültjeinket hoztuk át a hídon – jegyezte meg Andrej. – Arról mindenki hallgat, hogy még három nappal ezelőtt is tűzharcban kellett helyt állnia a csapatainknak, holott már egy éve aláírtuk az egyezményt!

– Persze, hiszen az nem mutatott volna túl jól az „Eljött a béke” címszavak mellett – simította meg az állát elgondolkodva Fjodor.

Amikor az utolsó BTR–80-as harci jármű is legördült a hídról, az afgánok üdvrivalgása végigzengett a hegyek által határolt síkságon. Az örömkiáltásokat és a díszlövéseket visszhangozták a sziklák. A zaj kíméletlenül sértette Fjodor fülét.

– Súlyos vereséget szenvedtünk – állapította meg Andrej csalódottan.

Fjodor arca elkomorult barátja szavai hallatán. Nem mintha az elmúlt hónapokban benne nem tudatosult volna a Szovjetunió bukása, viszont most először azt érezte a zsigereiben, hogy Andrej valami sokkal súlyosabb igazságot mondott ki, mint amit a hírekből tudni lehetett. A saját legyőzöttségét érezte.

– Átalakul a világ, Andrej – felelte halkan. – A múlt titkainak tudóit nem fogja szeretni a következő éra. Mi leszünk a hibásak, amiért idáig jutottunk. Az új vezetők majd bűnbakot keresnek, akin bosszút állhatnak mindenért. Kegyetlen és véres bosszút – fordult ismét Andrej felé.

– Az információ hatalom. Mindig az volt, és mindig az is lesz – próbálta megnyugtatni Andrej. – A te kezedben van a valaha létezett legnagyobb hírszerzési hálózat. Az embereknek fogalmuk sincs, hogy valójában mekkora hatalmad van! És különben is, mi okuk lenne elvenni tőled valamit, amit tökéletesen működtetsz?

– Mert maguknak akarják – válaszolta Fjodor. – A hatalom törékeny kiváltság. Már eddig is sok volt a féltékeny hiéna, akik a helyemre pályáztak. El akarják majd venni az egészet… A rendszert, amit felépítettünk. Hogy a saját hasznukra fordítsák. Ne hidd, hogy csak nekem jutott eszembe saját vállalatot alapítani az információk segítségével, amik áthaladtak a kezemen. Biztosan mások is látják ebben a potenciált…

– Te nem attól tartasz, hogy egyszerűen leváltanak… – értette meg Andrej.

– Tudják, hogy engem nem lehet egyszerűen leváltani – bólintott Fjodor. – El kell ítélniük vagy meg kell ölniük, hogy megkaparinthassák mindazt, amit létrehoztunk.

Egy pillanatra mindketten elhallgattak, mert az igazság túlságosan nagy súlyként telepedett a vállukra.

– Akkor harcolnunk kell. Vagy menekülni… – állapította meg Andrej.

– Vagy egyezségre jutni – tette hozzá Fjodor. Már kezdett körvonalazódni egy terv a fejében. – Nagyon kevés időnk maradt, hogy biztosítsuk a jövőnket. Össze kell gyűjtenünk magunknak mindent, amit lehet, hogy alkuképes helyzetbe kerüljünk. Még épp csak formálódik az új hatalmi elit, és nekünk bőven kell majd muníció, hogy megvásárolhassuk a szabadságunkat.

– A birtokunkba jutott titkok biztosíthatják a sérthetetlenségünket – bólogatott Andrej. Fjodor elmosolyodott. Andrej kezdte megérteni, mire gondol.

– Bizony, barátom, az információ többet ér, mint az arany! Meg kell szereznünk magunknak az „élet vizét”!

Második fejezet

2005

Figyelj oda ellenségeidre, mert ők veszik észre először a hibáidat.

ANTISZTHENÉS

Oroszország, Moszkva, FSZB Székház

2005. szeptember 2.

Ivan Ivanovics Markin idegesen elnyomta a cigarettáját a csikkekkel telt hamutartóban, majd egy mozdulattal arrébb söpörte. Az üveg hamutál nagy koppanással állt meg a falnál, a hamu fele közben az asztalra szóródott, de ez őt mit sem érdekelte. A frissen kapott jelentések fölött könyökölt. Dühében meggyűrte a legfelső lapot, és azt is odébb dobta. Nem talált semmi konkrétumot, csak érezte, hogy az orosz szövetségi titkosszolgálat hibázott.

Hátralökte a székét és járkálni kezdett fel-alá, majd az ablaknál megállt. Mellényzsebéből újabb doboz cigarettát vett elő. Mozdulatai automatikusak voltak, oda sem nézett, amikor az ablakpárkányon kikocogtatta a pakliból a következő szálat, és a szájához emelte az öngyújtóval együtt. Vékony arcán mély barázdák rajzolódtak ki, ahogy a tüdejébe szívta a füstöt. Normális esetben nem volt láncdohányos, csakis olyankor, ha valami nagyon idegesítette. Az ablaküvegen visszatükröződött szikár alakjának sziluettje. Az arca sokkal idősebbnek tűnt, mint negyvenöt év. Ő mit sem törődött vele, nem a tükörképét nézte, csak bámult kifelé. Tekintete bejárta az előtte elterülő hatalmas teret.

A szél vadul tépte az épület előtt felállított zászlókat, amelyek jókora részt kitakartak a szemközti, rózsaszínű burkolatú Gyermekvilág áruház látványából. Markin most még azt is bosszantónak találta, hogy a több emelet magas épület íves ablakai mögött valószínűleg most is épp gyerekek játszadoznak a kupolacsarnok körhintáján, amíg ő az FSZB{1} vezetőjeként az orosz hírszerzés impotens lassúságával kénytelen küzdeni. Szívesebben bámulta volna Dzserzsinkszkij 1991-ben ledöntött szobrát, az talán erőt adott volna. „Hova tűnt az egykori hatalom?” – töprengett magában. – „Néhány nyilvános kivégzés talán most is munkára sarkallná ezt a csűrhét.”

Addig állt ott a rendszer és a hatóságok lassúságán bosszankodva, amíg végére nem ért az újabb cigarettának is. Aztán visszalépett az íróasztalához, és újra maga elé vette a jelentéseket.

II. világháborús csontvázakat találtak Katyn mellett…

Elég volt az első sort újra elolvasnia, hiszen már kívülről tudta a folytatást. Egy vatikáni állampolgár bejelentése alapján a rendőrség kiszállt Szmolenszk mellett megvizsgálni egy tömegsírt. A kiérkező rendőrök szakemberek segítségével feltárták a területet, és a csontvázakat vizsgálat céljából a patológiai intézetbe szállították.

Markint az zavarta a leginkább, hogy miért nem jutott eszébe senkinek utánajárni, mit keresett egy régi tömeggyilkosság helyszínén egy vatikáni állampolgár. Az irat jobb felső szélén még most is ott díszelgett helyettesének szignója a következő megjegyzéssel: Érdektelen, iktatni! E miatt a két szó miatt nem állt módjában a közvetlen beosztottjain példát statuálni. Be kellett érnie azzal, hogy elbocsátotta a helyettesét, és úgy félórányi fejmosás végighallgatása után mindenki kisunnyogott az irodájából.

Pontosan tudta, hogy nem titulálták volna érdektelennek az esetet, ha a Megfigyeléstől hamarabb az asztalára teszik a szokásos havi jelentéseket a külföldi beutazók névsorával. Azt, hogy valaki egyáltalán észrevette, hogy ez az ember, Lucas Lewinsky egy hatfős csoport tagjaként lépett az ország területére, ám a csoport többi tagjáról egy szót sem szólnak a jelentések, végül egy jelentéktelen gyakornoknak köszönhette. Viszont legalább ettől kezdve egyértelművé vált a helyzet: parancsba adta, hogy minden, az ügyhöz akár csak közvetetten kapcsolódó részletről beszámolót akar látni az asztalán, az érintett személyek teljes aktájával egyetemben.

A szervezet azonban kissé túlteljesítette a feladatot, és temérdek fölösleges anyaggal árasztották el az irodáját. „Eszetlen banda!” – morgott magában. Visszament az íróasztalához és megragadta a szék támláját. Olyan erősen szorította, hogy kiment a vér a kézfejéből, aztán nagy levegőt vett, hogy kiűzze magából a bosszúságát, leült, és újra maga elé húzta a beutazók listáját. Mostanra már vastag kék jelölés keretezte Erkel Tamás nevét. Annyiszor körbekarikázta az elmúlt másfél órában, hogy a tinta átütött a papíron, ennek ellenére megint rányomta a tollát, hogy megerősítse a vonalat.

– Erkel Tamás – morogta a fejét rázva, és előhúzta a papír alól a repülőtéri kamerák felvételeit, hogy farkasszemet nézzen rajta Tommal. – Miben sántikálsz?

Markin tisztában volt vele, hogy a jelentések három különböző ügyosztálytól érkeztek, úgyhogy az emberei nyilván mit sem tudhattak arról, hogy az FSZB három hónappal ezelőtt a „kiemelt figyelmet érdemlő” kategóriába helyezte Erkel Tamást és csapatát. Ennek az volt az oka, hogy Tom és a csapata megakadályozott egy titkos akciót Szerbiában. Alig egy éve Oroszország megállapodást kötött egy szerb kormánybiztossal, akit a Hágai Nemzetközi Törvényszék háborús bűnösnek minősített. Az orosz elnök megbízása alapján Markin a megfelelő kapcsolatok felhasználásával támogatást biztosított a kormánybiztosnak hatalmi törekvéseiben, melyért cserébe Oroszország számottevő exportszerződésekre számíthatott, és újraépíthette volna egykori befolyását a Balkánon, amint a kormánybiztos elfoglalja az elnöki széket. Mivel a kapcsolatfelvétel a legnagyobb titokban zajlott, még az FSZB-s kollégák sem értették, miért volt annyira bosszús, amikor három hónappal ezelőtt a szerb kormánybiztos helikopterét lelőtték.

Markinnak fogalma sem volt róla, hogy ki indította útjára azt az ötvenes kaliberű katonai lövedéket, ami a helikopter szellőzőablakán áthatolva megölte a szerb kormánybiztost, abban azonban biztos volt, hogy Erkel Tamás keze benne van a dologban. Talán ez a sors kegye, gondolta, hogy most épp Szmolenszk mellett bukkant fel a speciális egység, és így az FSZB vezetőjeként végre elégtételt vehet rajtuk. Még ő maga sem látta át tisztán, hogy az asztalon fekvő jelentések hogyan kapcsolódnak, de a zsigereiben érezte, hogy az elmúlt hetekben lezajlott speciális rendőri akcióknak köze van Tomhoz és a csapatához.

Tollával bosszúsan tologatta a papírokat az asztalon, majd beleolvasott az egyikbe, amely három titokzatos halálesetről számolt be Berlinben, Prágában és Szófiában. Újraindította a DVD-lejátszóba helyezett lemezt a tévés híradások felvételeivel, amelyek egy filmforgatásról és egy véletlen gázrobbanásról számoltak be Budapesten és Leányfalun. Egy másik jelentés a néhány nappal korábbi litvániai eseményeket ismertette:

Letartóztatták és Berlinbe vitték a Kirzics birodalom fejét.

Természetesen ez már olyan súlyú eset volt, ami miatt azonnal kirendelték az ő embereit is, hiszen Oroszország legnagyobb vállalatbirodalmának a tulajdonosát mindig is kiemelt figyelem övezte az FSZB falai között. Alekszandr Kirzics tevékenységéről vastag aktákat vezettek titokban, éppúgy, ahogy Oroszország minden meghatározó vállalatvezetőjéről.

Markin minél jobban beleásta magát a részletekbe, annál jobban érezte, hogy el akarja kapni Erkel Tamást. Hátradőlt a székében, és előre-hátra kezdett hintázni, amikor egyszer csak megszólalt az asztali telefonja.

– Uram, aktiválták a védett telefont. Kérem, jöjjön a süketszobába!

Markin válasz nélkül csapta le a kagylót, majd felpattant, és kiviharzott az irodájából. A két emelettel lejjebb található kommunikációs részleg felé igyekezett. A folyosón szembejövő emberek kitértek az útjából, és mind hangosan köszöntötték, de Markin válaszra sem méltatta őket. Mikor megérkezett, feltépte az iroda ajtaját, és egyenesen a műholdas telefonokhoz ment. A helyiségben tartózkodó emberek egyként ugrottak fel a helyükről, hogy állva köszöntsék az FSZB vezetőjét. Arcukra fagyott a mosoly, senki nem mert megmozdulni vagy leülni külön parancs nélkül.

– Maguknak nincs munkájuk? – förmedt rájuk Markin. Erre mindenki sietve visszaült az asztalához, és hangosan kopácsolni kezdett a számítógép-billentyűzeten.

– Hol tudom fogadni a hívást? – kérdezte a parancsnok az ügyeletes tiszttől, aki azonnal felé nyújtott egy vaskos mobiltelefont.

– A beszélgetést a szabályzat szerint rögzítenünk kell – hebegte halkan.

– Tisztában vagyok a szabályainkkal – morogta Markin. Az ügyintéző bólintott, beírt a számítógépébe néhány parancssort, majd kinyitotta a hangszigetelt süketszoba ajtaját előtte.

Markin megvárta, míg becsukódik mögötte az ajtó, majd a hangtalanul villogó telefonkijelzőre pillantott és fogadta a vatikáni kapcsolatának hívását.

– Már vártam a hívását! – szólt bele a készülékbe. Markin tisztában volt vele, hogy a hangja torzítva jut el a hívóhoz, ahogy ő is torzítva hallja a beszélgetőpartneréét. Hiába a titkos vonal, a lehallgathatatlan telefon és a zavarók, az oroszok szerettek biztosra menni. – És elvártam volna, hogy ez még azelőtt megtörténjen, hogy az embereik orosz földre lépnek! – hurrogta le a kapcsolatát.

– Nyilván a katyni esetre céloz – állapította meg a hang kimérten.

– Arra célzok, hogy figyelmeztetnie kellett volna, mielőtt idejön egy titkos vatikáni küldött, és mindent felforgat! – emelte fel a hangját Markin. Valójában csak blöffölt, hiszen egyelőre semmit sem tudtak a vatikáni férfi céljairól.

– Biztosíthatom, hogy Lucas Lewinsky nem tud semmit!

Elégedetten elmosolyodott, hiszen a kapott válasz megerősítette a gyanúját.

– Rendben, de akkor ki küldte ide ezt az embert, és mit akar? – folytatta a faggatózást.

– Lewinsky a saját feje után megy már hosszú évek óta, nincs megbízója – igyekezett megnyugtatni a hang. – Ő csak egy bolond öregember, aki összeesküvés-elméleteket gyárt.

– Nem lehet annyira bolond, ha megtalált minket! – horkant fel Markin. Idegesen járkált fel-alá a szobában álló asztal mellett. – Ki ő egyáltalán?

– Egy különleges megbízott… – felelte a hang némi habozás után.

– Miben különleges? És miért keresi megölt papok holttestét nálunk? – értetlenkedett tovább Markin.

– Ő volt korábban a pápa jobbkeze, ezért gyakorlatilag a szabályaink felett állt. Azt hiszi, még mindig II. János Pált szolgálja, úgyhogy csak a jó Isten tudja, hogy mi jár a fejében…

– Lefogadom, hogy ő is ugyanazt akarja, amit mi! – csapott dühödten az asztalra Markin. – Én viszont nem fogom azért tönkretenni a karrieremet, mert maguk nem képesek kordában tartani egy szenilis vénembert!

– Azt gondoltam, hogy tudom kezelni a helyzetet… De most már sajnos nincs rá módom, hogy leállítsam – vallotta be a hang. – Ellenben önök… Ha elfognák, talán azt is kideríthetnénk, mit tudott meg eddig!

– Korábban kellett volna gondolkodnia! – felelte az asztalnak dőlve az FSZB vezetője. – Már hetekkel ezelőtt elhagyta az országot!

– Ugyan, barátom, önnek sohasem volt akadály a határon túli intézkedés!

– Most más idők járnak. Nem keveredhetek nemzetközi botrányba! – vágott vissza Markin.

– Lucas Lewinskynak értékes információk lehetnek a birtokában. Biztos vagyok benne, hogy vannak beépített emberei Kirzics mellett. Használja őket Lucas atya elfogása érdekében. Ha lebuknak, az FSZB érdekei nem sérülnek, hiszen a Vatikán azonnal Kirzicsre gyanakszik majd. Tüntesse el Lucas atyát az útból!

Markin néhány pillanatig eltöprengett a hallottakon.

– Jó ötlet. De kell rá némi idő, hogy Lucas atyát megtaláljuk.

– Azt gondolom, ebben segíthetek – felelte a hang. – Tudja írni, amit mondok?

– Megjegyzem.

Miután végighallgatta a másik mondandóját, Markin lerakta a telefont, és a szemét becsukva elgondolkodott. „Szóval jól gondoltam, Kirzics elrablása is a Vatikánhoz köthető” – magyarázta most már csak magának. Néhány másodpercig még rendezte a gondolatait, aztán a telefon kijelzőjére pillantott. A süketszobából kilépve átadta a készüléket a lehallgatóközpont vezetőjének.

– Dekódolják a hangtorzító berendezést, és archiválják a hívást. Hallani akarom az eredeti hangot!

Harmadik fejezet

2005

A múlt csak visszahúzza az embert.

Olyan, mint egy háló. Az a fajta, amibe belegabalyodik az ember, és megfullad.

LAUREN BEUKES

Magyarország, Budapest

2005. szeptember 3.

A családi házból átalakított bázis egyszerre volt barátságos és modern. Minden fegyver és eszköz, ami csak egy feladathoz szükséges lehet, ott rejtőzött a szobákban, miközben a lányok igyekeztek apró kiegészítőkkel megőrizni az otthonos hangulatot: függönyökkel, képekkel, szőnyegekkel díszítették az egyébként raktárként, búvóhelyként és védett házként szolgáló épületet.

A két lány épp szorgosan robotolt a felhalmozott adatmennyiség rendszerezésén a dolgozószobában, Judy az iratokat olvasta át, Rita pedig egy táblán próbálta logikai sorrendbe rakni a történéseket, amikor Tom felhívta őket.

– Mi van velük? – kérdezte Judy, amikor Rita letette a telefont. Azt már mindketten tudták, hogy Tom és Fritz túlélte a katolikus rendház elleni támadást Leányfalun, de ez még korántsem jelentette azt, hogy minden rendben van. – Jól vannak?

– Kippel László meghalt – nézett rá szomorúsággal vegyes gondterheltséggel az arcán Rita. Bár személyesen nem ismerte az egykori III/III-as ügynököt, azt azonban biztosra vette, hogy a vallási részleget vezető Kippel alezredes számtalan választ vitt magával a sírba. – Nélküle esélyünk sincs kibogozni ezt a rengeteg szálat – mutatott az asztalokon feltornyozott papírokra, amiket az akadémiáról hoztak el. Tom utasításának megfelelően ők ketten Judyval visszajöttek ide, a védett házba, hogy új megvilágításból újra átnézzék az anyagokat, hátha így valami megoldásra bukkannak. Az eddigi kutatásaik, a levéltárakból és az archívumokból elhozott titkosszolgálati anyagok megsárgult aktáinak tengere most egészen elborította az íróasztalokat, sőt még a padlót is. Rita nagyot sóhajtott, majd rádobta a legfelső akta tetejére a szövegkihúzóját, arrébb tolt néhány dossziét, és felült az asztalra.

– Semmi értelme – sóhajtotta Judy, körülnézve a dolgozószobában. – Ezt már akkor is tudtam, amikor Tom kitalálta, hogy újra nézzük át az egész anyagot. De talán pont ez mentette meg az életünket – nézett fel Ritára. – Ha nem utasít erre, biztosan mi is utánuk mentünk volna Leányfalura. Őszintén szólva szerettem volna Corelli és McMillen szemébe nézni, amikor Tom beolvas nekik – ráncolta össze a homlokát, elképzelve az áhított vitát.

– Ugyan – legyintett Rita –, te is tudod, hogy a Vatikáni Titkosszolgálat vezetői érinthetetlenek.

– Az ilyesmi Tomot még sohasem zavarta – vonta meg a vállát Judy.

– Igaz – bólogatott Rita is. – Mindenesetre, mikor visszaér, eredményeket akar majd, és ha nem tudunk semmit felmutatni, nekünk fog beolvasni a vatikániak helyett.

Judy arca komorrá változott. Tehetetlenül nézett végig a rengeteg papíron.

– Nem értem, hogy gondolta! Még ha újra átolvassuk is az összeset, akkor sem fogjuk érteni, hogy miről szólnak! Nemcsak hogy megfejthetetlen titkos nyelvezettel írták a jelentéseket, de 1989-től hiányzik az anyag fele!

– A titkos ügynökakták – bólogatott Rita maga elé. Felhúzta a térdeit és átkulcsolta karjával, majd ide-oda hintázott, miközben megpróbált valami összefüggést találni a hiányzó dokumentumok és az események között.

– Még egy IKEA-bútort sem lehet úgy összeszerelni, hogy hiányoznak a csavarok és a bútorlapok!

– Csavarokat még tudunk is szerezni… – ráncolta a homlokát Rita, és maga elé vett egy zavarosan megírt jelentést, amiben feltehetően kódszavak jelölték a helyszíneket és a résztvevőket is – …ahogy bizonyára mások is.

– Arra gondolsz, hogy ezért támadták meg Kippelt? – kérdezett vissza Judy. Ő is felemelt egy jelentésköteget, és beleolvasott. – De ez a szöveg tök értelmetlen!

– Pontosan – bólogatott Rita. – Egy útmutató kellene, és persze a hiányzó anyagok.

– Vagy egy időgép – húzta el a száját Judy. Rita is pontosan tudta, hogy társa valójában arra céloz: ezt a feladatot lehetetlen lesz megoldani.

Gondolatait két vakkantás zavarta meg.

– Itt vannak – kapta fel a fejét Rita.

Miközben már kattant a zár, mindketten az előszobába siettek. Az ajtóban Kistehén jelent meg. Arca izgatott volt, kezében egy gyűrött könyvszerűséget szorongatott.

– A többiek? – kérdezte türelmetlenül. Látszott, hogy valamit nagyon el akar mesélni.

– Még úton – felelte Judy. – Mi van, szellemet láttál? – kérdezte.

– Valami olyasmit – bólintott Kistehén. – Hol van Lévai? – kérdezte türelmetlenül.

– Ha jól tudom, Tom megkérte, hogy menjen utánuk Leányfalura. Kellett nekik egy autó, mert az övék felrobbant – magyarázta Rita. – Baj van? Nyugodj már meg! – szólt rá a férfira, mert kezdett tőle ő is ideges lenni. Már annyira összeszokott a csapat, hogy gyakorlatiag egymás rezgéseit is átvették. Tom sokszor korholta is őket ezért, hiszen ahelyett, hogy lenyugtatták volna egymást, inkább felerősítették a másik felindultságát. Kizárólag Tom volt képes csapatfőnökként higgadtan kezelni társai érzelmi kilengéseit. A küldetéseik során ugyanis egy idő után mindenki annyira belemerült a megoldás keresésébe, hogy már személyesen is érintetté váltak az ügy sikeres lezárásában. Bár Rita úgy érezte, pont ez teszi őket eredményessé.

– Na jó, nem bírom kivárni, míg ideérnek – emelte fel a kezében tartott vastag füzetet Kistehén, és diadalittasan megrázta. – Ezt nézzétek meg!

– Mi ez? – kérdezte Rita, miközben újabb fékcsikorgás és ajtócsapódás hallatszott kívülről.

– Kippel naplója! – mondta Kistehén. – Tom kérte, hogy még egyszer kutassuk át alaposan az öreg házát. Amikor az első támadás előtt találkoztak, Kippel át akart adni neki valamit, és Tomnak volt egy olyan érzése, hogy biztosan nem csak a fénykép volt az, amit megtaláltunk…

– Pontosan! – lépett be az ajtón Tom Fritzcel a háta mögött, majd kivette Tehén kezéből a jobb napokat is megélt jegyzetkönyvet, és belelapozott.

A csapat három másik tagja szótlanul meredt rájuk. Míg Tom a füzetet olvasgatta, Fritz kitette a telefonját és a kulcsait a konyhapultra, majd visszafordult és kényelmesen megtámaszkodott rajta a könyökével. Mindkettőjük arca meggyötört és koszos volt. A ruhájuk szakadt, száradt vértől és portól mocskos.

– Mi van? – kérdezte Fritz, a rá meredő arcokat látva.

– Úgy néztek ki, mintha egy katasztrófa helyszínéről jöttetek volna – jegyezte meg Judy.

– Mert egy katasztrófa helyszínéről jöttünk – bólogatott Tom felpillantva a naplóból, majd társai arcát látva a tükör felé fordult. – Aha, most már értem – nyugtázta. – Nyugi, nincs semmi bajunk. Jól vagyunk, megúsztuk – nyugtatta a csapatot. – Ahogy Corelli, McMillen és Lucas atya is. Már mindent elmondtam a telefonban! – tárta szét a karját.

Rita jól tudta, hogy Tom szereti elbagatellizálni a sérüléseit. A kívülállók általában zárkózott, befelé forduló embernek tartották, aki nem szereti mások orrára kötni az érzéseit, de ők, a csapata tagjai jól tudták, hogy nagyon is érző szív lakozik a kemény külső alatt.

A feszült pillanatot szokás szerint Kistehén oldotta fel. Rátette barátja vállára a kezét, és ájtatos képet vágva, erősen túljátszva a szituációt, a szemébe nézett.

– Akarsz beszélni róla?

Tom erre elnevette magát.

– Jól vagyok, tényleg! – ölelte át a lányokat, hogy biztosítsa őket róla, milyen hálás az aggodalmukért. – Viszont erről a naplóról nagyon is akarok beszélni! Hol találtad? – fordult vissza Tehénhez.

– Egy légmentesen lezárt zacskóban volt a bizonyítékok között – húzta fel a szemöldökét Kistehén, majd a többiek hitetlen tekintetét látva megrántotta a vállát. – Oké, jól ismerem a lányt, aki a helyszínelést vezette – magyarázta sokat sejtetően. – Meggyőztem, hogy nekem erre most nagyobb szükségem van, mint nekik. Egyébként a kertben találták meg a szkennerekkel, egy nejlonba volt csomagolva, elásva a szőlőtőkék alatt.

– Kippel biztos nem véletlenül rejtette el ilyen gondosan – jegyezte meg Tom, miközben Rita kivette a kezéből a füzetet, hogy ő is megnézhesse.

– Nem bírtam ki, úgyhogy beleolvastam – folytatta Tehén. – Az eleje ’81-ben kezdődik, és a magánéletéről szól. A szokásos… összeveszés, kibékülés, válás… tipikus rendőr sztori – ugrotta át az érdektelen részeket Kistehén. – Viszont amikor a végére lapoztam, már érdekesebbnek tűnt a dolog. Ezzel fejeződik be: „Az ellenségem ellensége a barátom. Meg kell keresnem a Vatikánt!” Úgyhogy elhoztam. Ez a szöveg sok mindent megmagyaráz – mosolygott elégedetten a csapatra.

Rita belelapozott az elsárgult papírokba, és megpróbálta elolvasni az elhalványult, kézzel írt betűket, majd hatalmasra nyitott szemmel Judyra nézett.

– Azt hiszem, megtaláltuk az időgéped!

{1} FSZB: Oroszország Szövetségi Biztonsági Szolgálata a KGB (szovjet Állambiztonsági Szolgálat) utóda.