JO NESBØ

DOKTOR PROKTOR PUKIPORA

Copyright © Jo Nesbø 2007

Illustrations copyright © Mike Lowery 2010

Hungarian translation © Petrikovics Edit 2012

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Doktor Proktors Prompepulver

Aschehoug & Co, Oslo, 2007

Published by agreement with Salomonsson Agency

This translation has been published with

the financial support of NORLA

www.kolibrikiado.hu

www.facebook.com/kolibrikiado

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Olvasószerkesztő Lehotka Gábor

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-523-46-82

Az új szomszéd

Május volt. A Nap hosszabb-rövidebb ideje már fenn ragyogott Japán, Oroszország és Svédország egén, de az imént Oslo fölött is fölkelt. Oslo egy egészen kicsi országnak, Norvégiának az egészen kicsi fővárosa. A Nap sugarai azonnal beragyogták az egészen kicsi palota sárgára festett falait, melyek között egy király lakik, s voltaképpen olyan keveset parancsolgat, hogy az szinte fel sem tűnik; majd végigkúsztak az Akershus{1} erőd falain. Azután sorra bekandikáltak az Oslofjord felé fordított régi ágyúkhoz, a parancsnok irodájának az ablakán, majd belopakodtak az erőd mélyén megbújó legutolsó ajtóig is, mely a város legrettegettebb börtöncellájához, a Szellemlyukhoz vezetett, ahová csak a legelvetemültebb és legveszélyesebb gazemberek kerültek. A cella épp üresen állt – eltekintve egy Rattus norvegicustól, vagyis egy vándorpatkánytól, amely épp a vécécsészében fürdőzött az új nap tiszteletére.

Azután az égitest egy icipicit még feljebb kúszott és egy csapat gyerekre sütött, akik a korai időpont ellenére már szorgalmasan gyakoroltak az iskolai katonazenekarban. És nem elég, hogy korán keltek, még a zenekari egyenruhájukat is felvették, pedig szúrós volt, alatta pedig viszketett, és most épp azt gyakorolták, hogy menetelés közben legalább megközelítőleg azonos ütemre játsszanak. Hiszen már a nyakukon volt május tizenhetedike, Norvégia nemzeti ünnepe, amikor is ennek a kicsi országnak az összes iskolai katonazenekara nagyon korán fog kelni, a gyerekek felöltik a szúrós és viszketős egyenruhát, és többé-kevésbé azonos ütemre játszanak.

A Nap egy csöppnyit még magasabbra kapaszkodott az égen, és rásütött az Oslofjord mólóira, valamint az imént kikötött hajóra, amely Kínából, egészen pontosan Sanghajból érkezett. A móló deszkái nyikorogva billegtek a sietős lábak alatt, amelynek a gazdái oda-vissza futkosva hordták a szárazföldre a hajó rakományát. Néhány napsugár a deszkák között átfurakodva egészen a szennyvízcsatorna csövéig elért, amely a móló alatt vezetett ki a fjord vizébe.

Egyetlen elszánt fénynyaláb pedig még a szennyvízcsatorna csövének sötétjébe is betévedt, és megcsillant valamin. Mégpedig egy fehér, nedves és éles valamin, ami kísértetiesen hasonlított egy fogazatra. És ha valaki tudna egyet s mást a hüllőkről, ám ezt leszámítva meglehetősen csekély értelmű volna, akkor könnyen azt gondolhatná, hogy az a valami a világ legnagyobb és legfélelmetesebb fojtókígyójának tizennyolc agyara. Az anakondáé. Ennyire azonban senki sem ostoba. Az anakondák ugyanis az őserdőkben élnek és olyan folyókban, amilyen a brazil Amazonas, és semmi keresnivalójuk az olyan szennyvízcsatorna-rendszerekben, mint amilyen a békés, Oslo nevű városka alatt húzódik keresztül-kasul. Még hogy egy anakonda a csatornahálózatban? Tizennyolc méter színtiszta fojtóizom, úszógumi méretű pofa és akkora fogak, mint egy-egy jól megtermett jégcsap? Hahaha! Ezt az égvilágon senki nem venné be!

A napsugarak mostanra a csöndes Ágyú utcát is elérték. Beragyogták a vörösre mázolt ház falát, amelyben az Akershus erőd parancsnoka fogyasztotta éppen a reggelijét a felesége és a kislánya, Lise társaságában. Az utca másik oldalán pedig arra a sárga színű házra sütött, ahol azelőtt Lise legjobb barátnője lakott, aki nemrégiben egy Sarpsborg nevű városba költözött. Az üres, sárga színű ház láttán Lise, ha lehet, most még magányosabbnak érezte magát, mint amilyen a barátnője elköltözése előtt volt. Az Ágyú utcában ugyanis nem akadt más, akivel játszhatott volna.

A környéken mindössze két gyerek lakott rajta kívül, Truls és Trym Thrane. Ikrek voltak, két évvel idősebbek Lisénél, és az utca legvégén álló hatalmas villában éltek, amelynek három garázsa volt. Télen kőkeményre gyúrt hógolyóval céloztak Lise vörös fürtjeire, és amikor megkérdezte őket, hogy nem játszhatnának-e együtt, válaszképpen belenyomták az arcát a hóba. Jegesre fagyott egyujjas kesztyűjükkel havat gyömöszöltek a nyakába, és közben Büdi-Lisének, Okoskának vagy épp Puki Parancsnoknak csúfolták. Most biztosan azt gondolod, hogy Lisének szólnia kellett volna Truls és Trym szüleinek arról, hogy milyen neveletlenül viselkedtek a fiacskáik. De ezt csak azért gondolod így, mert még nem ismered az ikrek papáját, Thrane urat. Thrane úr egy kövér, mérges fickó volt, sokkal kövérebb, mint Lise papája, és sokkal, de sokkal mérgesebb is. És legalább tízszer olyan gazdag. És csak mert ilyen gazdag volt, Thrane úr úgy gondolta, hogy neki aztán senki ne mondjon meg semmit, azt pedig főleg ne, hogy hogyan nevelje a drágalátos fiait!

Thrane úr azért volt olyan borzasztóan gazdag, mert egyszer régen ellopta egy szegény feltaláló találmányát. Ez a találmány egy nagyon különleges, nagyon erős és nagyon titkos anyag volt, amit többek között börtöncellák ajtajához használtak, hogy teljes mértékben szökésbiztosak legyenek. Thrane úr a találmányon keresett pénzből egy hatalmas házat építtetett három garázzsal, és vett egy Hummert. A Hummer, az egy böhöm nagy, mérges autó, amit eredetileg háborús körülmények közé terveztek, és amikor Thrane úr behajtott vele az Ágyú utcába, szinte el sem lehetett férni mellette. Egy ilyen autó ráadásul szörnyen sok kipufogógázt bocsát ki. Thrane urat azonban ez hidegen hagyta, ő ugyanis élt-halt a böhöm nagy, mérges autókért. Ezenkívül nagyon jól tudta, hogy ha figyelmetlenségből karambolozik majd valakivel, úgyis az ő autója lesz a nagyobb és az erősebb, így mindenképpen a másik húzza a rövidebbet.

Szerencsére eltart még egy ideig, mire Truls és Trym újra dobálhatja és csúfolhatja Lisét, mert az Ágyú utcában a Nap rég elolvasztotta a havat, és most is ott szikrázott a kertek fölött, amelyek mindegyike zöld volt és gondozott. Egyet kivéve. Ez a kert ugyanis a legjobb indulattal is gondozatlannak volt csak nevezhető: szürke és bozontos; mégis vidám látványt nyújtott a két körtefával és a ferde házikóval, amelyet egykor alighanem kékre mázoltak és a tetejéről több cserép hiányzott. A házban egy férfi lakott, akit az Ágyú utca lakói csak ritkán láttak. Lise is csak néhány alkalommal futott össze vele. A férfi olyankor mindig kedvesen mosolygott, és pontosan úgy festett, mint a kertje: nyurga volt, szürke és bozontos.

– Ez meg mi? – dörmögte a parancsnok, amikor a reggeli csendet egy agresszíven felbőgő motor hangja verte fel. – Csak nem már megint Thrane úr nyavalyás Hummerje?

A felesége kinyújtotta a nyakát, és kikukkantott a konyhaablakon:

– Nem. Költöztető autónak tűnik.

Lise, aki máskülönben nagyon jól nevelt kislány volt, most anélkül, hogy befejezte vagy legalább megköszönte volna a reggelit, felpattant az asztaltól, és kiszaladt a bejárat előtti lépcsőre. És valóban. A sárga színű ház előtt egy teherautó parkolt, amelynek az oldalára a GYORS & FLOTT feliratot pingálták, rakodóteréből pedig a költöztetők épp kartondobozokat pakoltak kifelé.

Lise leszaladt a lépcsőn, és a kerítés mellett álló almafához futott, hogy közelebbről is szemügyre vehesse az eseményeket. Az overallos férfiak bútorokat, lámpákat és nagy, csúnya festményeket cipeltek. Figyelte, ahogy a költöztetők nevetni kezdenek egy horpadt trombita láttán, amely az egyik doboz tetején hevert. A holmik között azonban semmi olyasmit nem vett észre, ami legalább egy kis reménnyel töltötte volna el: egyetlen játék babát, kisbiciklit, de még egy pár rövid sílécet sem. Ez pedig csak annyit jelenthetett, hogy az új szomszédaiknak nincs gyerekük, legalábbis hasonló korú kislányuk. Lise felsóhajtott.

Ebben a pillanatban egy hang ütötte meg a fülét:

– Szia!

Meglepetten nézett körül, de nem látott senkit.

– Mondom: szia!

Lise felpislogott a fa tetejére, amiről a papája azt állította, hogy almafa, de még soha senki nem látott rajta egyetlen almát sem. Sebaj, de végre legalább elkezdett beszélni.

– Nem arra! – folytatta a hang. – Erre!

Lise lábujjhegyre állt, és lepillantott a kerítés túloldalára, ahol egy vörös hajú kisfiú ácsorgott. A haja nemcsak egyszerűen vörös volt, hanem egyenesen élénkpiros. A fiú pedig nemcsak egyszerűen kicsi volt, hanem egyenesen parányi. A parányi arcocskán parányi kék szemek és egy parányi, pisze orr. Cserébe viszont hatalmas szeplők.

– Az én nevem Bulle – mondta a fiú. – Mi jut erről az eszedbe?

– Miről? – kérdezte Lise.

– Hogy Bullének hívnak. Nem éppen egy hétköznapi név.

Lise egy pillanatra elgondolkodott.

– Nem tudom.

– Klassz – mosolyodott el a kisfiú. – A nevem ugyanis nagyszerűen rímel arra, hogy lüke. De akkor ugorhatunk is.

Lise bólintott. A fiú jobb kezének mutatóujját a bal fülébe dugta.

– És téged hogy hívnak?

– Lisének – válaszolta Lise.

Miközben Lisét méregette, Bulle mutatóujja szakadatlanul dolgozott a fülében. Végül kihúzta, megszemlélte a kutatás eredményét, és egy elégedett bólintás után a nadrágszárába törölte.

– Semmi vicces nem jut az eszembe, ami rímelne a Lisére – állapította meg. – Szerencsés vagy!

– Te költözöl be Annáék házába?

– Nem ismerek semmiféle Annát, de igen, most költözünk be ebbe a sárga kulipintyóba – bökött Bulle a hüvelykujjával a háta mögé.

– Anna a legjobb barátnőm – mondta Lise. – De most Sarpsborgba költözött.

– Hajaj, az elég messze van – mondta Bulle. – Különösen, ha egy legjobb barátnőről van szó.

– Igen? – lepődött meg Lise. – Anna szerint nincs olyan messze. Azt mondta, hogy a déli autópálya egyenesen odavisz.

Bulle komor arccal csóválta a fejét.

– A déli irány stimmel, inkább az a kérdés, hogy van-e egyáltalán autópálya egészen odáig. Sarpsborg ugyanis a déli féltekén fekszik.

– A déli mi-tekén? – kérdezte ijedten Lise.

– Féltekén – ismételte meg Bulle. – Ez azt jelenti, hogy a földgolyó másik oldalán van.

– Ó – hökkent meg Lise, majd némi töprengés után hozzátette: – A papám szerint délen egész évben meleg van. Akkor legalább most télen-nyáron strandolhat.

– Kizárt – közölte Bulle. – Sarpsborg olyan messze délen van, hogy szinte a Déli-sarkon fekszik. Ott pedig kutya hideg van. Pingvinek laknak a házuk tetején.

– Vagyis akkor Sarpsborgban egész évben hó van? – kérdezte Lise rémülten.

Bulle bólintott, Lise pedig megborzongott. Bulle összeszorította az ajkait, majd sziszegő hangot hallatva kipréselte közöttük a levegőt. Lise összeráncolta a homlokát, és a Puki Parancsnokra gondolt.

– Te most ki akarsz csúfolni? – kérdezte gyanakodva.

Bulle megrázta a fejét.

– Gyakorolok – mondta. – Trombitán játszom. És ha az ember trombitán játszik, akkor folyton gyakorolnia kell. Akkor is, mikor nincs nála a hangszere.

Lise oldalra hajtott fejjel nézte a fiút. Már korántsem volt biztos abban, hogy Bulle minden szava igaz.

– Lise, indíts fogat mosni, aztán pedig irány az iskola! – harsant fel hirtelen egy hang mögötte. A papája volt az, aki kék egyenruhájában feszítve, pocakját maga előtt görgetve döcögött a kapu felé. – Ma reggel megérkezett a sanghaji hajó, ami a puskaport hozza az ágyúinkhoz, úgyhogy későn jövök haza. Viselkedj rendesen és légy ügyes kislány!

– Rendben, papa – válaszolta Lise, aki mindig rendes volt és ügyes. Tudta, hogy a lőpor érkezése mindig különleges napnak számít. Körbehajózta a fél világot és nagyon óvatosan és tisztelettel kell vele bánni, mert május tizenhetedikén, a norvég nemzeti ünnepen A Nagy és Csaknem Világhíres Díszlövéseket ezzel a puskaporral fogják leadni a király tiszteletére az Akershus erődben.

– Papa, te tudtad, hogy Sarpsborg a déli… öhm, féltekén fekszik?

A parancsnok megtorpant és összeráncolta a homlokát.

– Ezt meg kitől hallottad?

– Bullétől.

– Kitől?

– Hát, Bull… – mutatta volna Lise, de Bullének addigra nyoma veszett.

A tengeribeteg kecskék

Amikor Bulle meghallotta Lise apjának, a parancsnoknak az utasításait, eszébe jutott, hogy neki sem ártana elindulnia az iskolába. Bárhol is legyen az. És ha elég gyors, akkor még pont lesz ideje arra, hogy megreggelizzen, megkeresse az iskolatáskáját, és ha nagyon muszáj, a fogát is megmossa, hogy végül odacsapódjon valakihez, aki ismeri az utat az iskola felé.

Átbújt a költöztetők lába között és beloholt az új házba. És ekkor az egyik kartondoboz tetején megpillantotta a trombitáját. Megkönnyebbülten felsóhajtott és felmarkolta a hangszert. Bulle a nővérével és az édesanyjával előző este költözött be a házba, az első fordulóval, ami még csak a holmijuk felét szállította át a régi helyről, és egész este amiatt aggódott, hogy a költöztetők nehogy ott felejtsék a kartondobozt, amelyikben a trombitája lapult.

Óvatosan az ajkához illesztette a fúvókát.

– A trombitát pont úgy kell megcsókolni, mint egy nőt – mondta mindig a nagyapja. Bulle még soha életében nem csókolt meg egyetlen nőt sem, legalábbis nem így, a száján. És voltaképpen a lelke mélyén abban reménykedett, hogy ezt a jövőben is sikerül megúsznia. Levegőt préselt a trombitába, s az mekegni kezdett, mint egy tengeribeteg kecske. Eddig viszonylag kevesen hallottak tengeribeteg kecskéket mekegni, de biztosan állíthatom, hogy ilyen a hangjuk.

Amikor valaki átdörömbölt a falon, Bulle azonnal tudta, hogy anya az, aki még nem kelt fel.

– Még ne, Bulle! – kiabálta. – Nyolc óra van. Alszunk.

Anya mindig többes számban beszélt, pedig egyedül volt a hálószobában. Most aludni megyünk, most főzünk magunknak egy csésze kávét. Mintha apa nem is ment volna el, mintha még most is ott lenne vele. Mintha egy kicsi dobozban őrizgetné, amit néha elővesz, amikor Bulle nincs ott. Egy icipici, miniatűr apát, aki pont olyan, mint az az apa, akit Bulle a fotókon látott. A miniatűr azt jelenti, hogy nagyon apró, és egy miniatűr apa tulajdonképpen passzolt is volna Bulléhez, mivel Bulle volt a legeslegkisebb iskolás fiú az egész világon.

Lement a konyhába, hogy reggelit készítsen magának. Bár csak az előző nap költöztek be, mégis megtalált mindent, amire szüksége volt. Már olyan sokszor költöztek, hogy többé-kevésbé tudta, anya hová szokta tenni a dolgokat. A tányérok a bal oldali szekrényben, az evőeszközök a legfelső fiókban, a kenyér pedig az alatta lévőben.

Éppen bele akart harapni egy vaskos szelet szalámis kenyérbe, amikor valaki kikapta a kezéből.

– Mizújs, törpe? – érdeklődött Eva, és nagyot harapott a szendvicsbe. Eva Bulle nővére volt. Tizenöt éves nagylány, aki, ha épp nem unatkozott, akkor folyton morcos volt.

– Tudtad, hogy a vérebek a világ legostobább kutyái? – kérdezte tőle Bulle. – Olyan buták, hogy amikor elveszik az ételt a törpeuszkártól, ami egészen véletlenül a világ legokosabb kutyája, még csak meg sem fordul a fejükben, hogy rászedhették őket.

– Fogd be! – közölte Eva.

Bulle azonban nem fogta be.

– Amikor a törpeuszkár tudja, hogy a véreb úgyis ki fogja szagolni a szalámis kenyerét, elefántcsiga-nyálkát ken a szalámi alá.

– Elefántcsiga? – horkantotta Eva gyanakvó pillantással. Eva pechjére Bulle rengeteget olvasott, ezért elég sok olyan dolgot tudott, amiről a nővérének fogalma sem volt. Ezért aztán Eva soha nem lehetett egészen biztos benne, hogy amit az öccsétől hall, azt csak kitalálta-e, vagy valóban a könyvekből szedte. Például nincs kizárva, hogy ez az információ abból a könyvből származik, amelyet Bulle előszeretettel forgatott: egy vaskos, poros kötetből, ami még a nagyapjuké volt, és azt a beszédes címet viselte, hogy Bestiák, amelyek bár ne lennének.

– Te sosem láttál még elefántcsigát? – rikkantotta Bulle. – Elég, ha kinézel az ablakon, tele van velük a gyep! Jól megtermett és őszintén szólva eléggé félelmetes példányok. Ha két lexikon közé préseljük őket, a borítók közül sárgászöld trutyi buggyan elő, ami pont olyan, mint az a takony, ami a hármas fokozatú pekingi influenza idején szokott dőlni az ember orrából. És hidd el, nem létezik rémesebb takony, mint az igazi, hármas fokozatú pekingi takony! Eltekintve persze az elefántcsiga nyálkájától.

– Ha tovább lódítasz, egészen biztosan a pokolra kerülsz – figyelmeztette Eva, miközben a biztonság kedvéért vetett egy gyors pillantást a szalámiszeletek alá.

Bulle leugrott a székről.

– Ha van zenekaruk, egye fene – mondta. – Legalább trombitálhatok végre.

– Vedd tudomásul, hogy soha nem fogsz semmiféle zenekarban játszani! – kiabálta utána Eva. – Senkinek sem kell egy akkora trombitás, aki még a nagydobig sem ér fel. Egyetlen zenekarnak sincs ilyen kicsi egyenruhája!

Bulle a folyosón felhúzta parányi cipőjét, majd a ház előtti lépcsőn feszes vigyázzba vágta magát, összepréselt ajkát a trombita fúvókájához illesztette és belefogott egy melódiába, amelyet még a nagyapja tanított neki. Egy reggeli ébresztő volt, amelytől az összes hétalvó garantáltan kiugrott az ágyból.

– Sorakozó! – kiáltotta végezetül, hiszen nagyapa is így tanította. – Koponyánként két lábat akarok a padlón látni! És éber pillantásokat! Reggeli körzetellenőrzésre felkészülni!… Vi-gyázz!

A költöztetők szófogadóan megtorpantak a kavicsos feljárón, és vigyázzba vágták magukat anya ötszemélyes tölgyfa szófája cipelése közben. Néhány másodpercre olyan csend támadt, hogy csupán némi óvatos madárcsiripelés és egy kukásautó távoli hangja hallatszott az utca végéről.

– Érdekes – ütötte meg aztán Bulle fülét egy vidám, kissé raccsoló hang. – Amint hallom, egy újabb parancsnok bukkant fel az utcában.

Bulle megfordult. A szomszéd ház fakerítése fölé egy magas, vékony férfi magasodott. Ősz haja pont olyan hosszú és elhanyagolt volt, mint a fű a kertjében. Épp olyan kék köpenyt viselt, mint a technikatanár Bulle előző iskolájában, a fején pedig egy úszószemüveghez hasonló szerkezet éktelenkedett. Bulle arra a következtetésre jutott, hogy vagy az alaposan lefogyott Mikulás áll előtte, vagy egy őrült professzor.

– Elnézést, felzavartam? – kérdezte Bulle.

– Ellenkezőleg – mosolygott a bozontos hajú. – Muszáj voltam kijönni, hogy megtudjam, ki játszik ilyen ügyesen. A dallam csodás emlékeket ébresztett bennem egy sok-sok évvel ezelőtti franciaországi hajótúráról.

– Hajó? – kérdezte Bulle.

– Úgy van. – A férfi álmodozva lehunyta a szemét és a nap felé fordította az arcát. – Egy folyami hajó volt, ami rajtam, a jegyesemen és a motorbiciklimen kívül még egy csomó kecskét szállított. Lassan alkonyodott, feltámadt a szél, a folyó egyre nagyobb hullámokat vetett, a kecskék pedig csodás mekegésbe kezdtek. Soha nem felejtem el azt a hangot.

– Üdv! – mondta Bulle. – Engem Bullének hívnak. Mi jut erről az eszébe?

– Nem sok minden – válaszolta a férfi. – Hacsak te nem akarsz mondani valamit.

Így ismerkedett meg Bulle doktor Proktorral.

Doktor Proktor pedig nem a Mikulás volt, hanem egy őrült professzor. Legalábbis majdnem.

Az első porpróba

– Doktor Proktor vagyok – mondta a professzor. A raccsolása úgy hangzott, mint egy rosszul olajozott fűnyíró berregése. – Kicsit pontosabban egy őrült professzor. Legalábbis majdnem – azzal horkantásokkal tarkított, szívből jövő kacagást hallatott, és egy zöld kannából locsolni kezdte az elvadult gyepet.

Bulle, akinek soha nem volt ellenére egy érdekes beszélgetés, letette a trombitáját, leugrott a lépcsőn és a kerítéshez szaladt:

– És mitől olyan biztos abban, hogy majdnem őrült, Proktor úr?

– Doktor Proktor. Hallottál már valaha olyan professzorról, aki a szénanátha ellenszerét kutatja, azután kiderül, hogy a pukiport találta fel helyette? Nem? Gondoltam. Elég elmebeteg módon hangzik, nem igaz?

– Az attól függ – mondta Bulle és felmászott a kerítésre –, hogy mire jó az a pukipor. Abbahagyja tőle az ember a pukizást?

A professzor még hangosabban nevetett.

– Ha még így lenne, akkor talán akadnának néhányan, akik megvennék – mondta. Aztán hirtelen abbahagyta a locsolást és elgondolkodva dörgölni kezdte az állát. – Mondasz valamit, Bulle. Ha a por megállítaná a szellentést, akkor az emberek egyszerűen csak bevehetnék, mielőtt társaságba mennek. Vagy temetésre. Végül is egy csomó esemény van, amelyen az ember nem szívesen kerül ilyen kellemetlen helyzetbe. Erre nem is gondoltam – azzal kiejtette a kezéből a kannát és a kis, kék ház felé robogott. – Érdekes ötlet – mormolta. – Talán csak meg kell fordítani a képletet.

– Várjon! – kiabált utána Bulle. – Doktor Proktor, várjon!

Átugrott a kerítésen, de azonnal el is terült a magas fűben. Mire feltápászkodott, a professzornak már nyoma sem volt, csak a kék házat látta és egy lépcsősort, amely a nyitva álló pinceajtóhoz vezetett. Bulle olyan gyorsan, ahogy csak kurta lábai bírták, az ajtóhoz rohant. Odabenn sötét volt, de csörömpölés és csattanások hallatszottak. Bulle erősen megkopogtatta az ajtófélfát.

– Bújj be! – kiabált bentről a professzor.

Bulle belépett a félhomályos pincébe. Az egyik fal mellett egy régi, darabokra szedett oldalkocsis motorkerékpárt pillantott meg. Valamint egy polcot, rajta különféle Mickey egér figurákkal és egy lekvárosüveggel, amelyben valami világoszöld por volt, az oldalára ragasztott cédulán pedig ez szerepelt csupa nagy betűvel: DOKTOR PROKTOR-FÉLE VILÁGOSZÖLD POR! És alatta kisebb betűkkel:

Egy ragyogó ötlet, ami talán szórakoztatóbbá teheti a világot.

– Ez a pukipor? – kérdezte Bulle.

– Nem, az csak egy foszforeszkáló por, amitől világítasz a sötétben – válaszolta doktor Proktor valahonnan a félhomályból. – Egy szintén félresikeredett találmány.

Azután maga a professzor is előbukkant a sötétből, egyik kezében egy felkapcsolt zseblámpát, a másikban pedig egy búvármaszkot szorongatva. – Ezt vedd fel! Megfordítottam a folyamatot, úgyhogy most az egész visszafelé fog hatni. Csukd be az ajtót és légy nagyon óvatos! Az egész a villanykapcsolóhoz van csatlakoztatva.

Bulle felvette a búvármaszkot, és bezárta az ajtót.

– Köszönöm – mondta a professzor és felkapcsolta a villanyt. Felgyulladt a fény, amivel egyidejűleg egy rakás vascső, mely rengeteg hordón, tartályon, tölcséren, kémcsövön és üvegedényen haladt keresztül és kasul, rázkódni és nyikorogni, harákolni és köhögni kezdett.

– Ne felejts el lebukni, ha robban! – próbálta túlkiabálni doktor Proktor a lármát. Az üvegedények tartalma gőzölögni, forrni és füstölögni kezdett.

– Rendben! – ordította vissza Bulle, és a következő pillanatban hatalmas robaj hallatszott.

A dörrenés olyan hangos volt, hogy Bulle úgy érezte, az összes fülzsír visszapréselődött a fejébe, és a szeme kiugrott a helyéről. A fény kialudt, és a helyiségben koromsötét lett. És teljes, szinte fülsiketítő csend. Bulle kitapogatta a zseblámpát a padlón, és a professzor felé irányította a fényét, aki kezével a fejét védve hasalt a padlón. Bulle mondani akart valamit, de amikor a saját hangját sem hallotta, rájött, hogy megsüketült. Jobb kezének mutatóujját a bal fülébe dugta és forgatni kezdte. Azután újra beszélni próbált. Most végre sikerült elcsípnie valami távoli hangfoszlányt, de még mindig az volt az érzése, mintha a dobhártyáját vastag réteg elefántcsiga-nyálka borítaná.

– Még soha nem hallottam ennél hangosabbat! – kiabálta.

– Heuréka! – ordította doktor Proktor, majd feltápászkodott a földről, leporolta a köpenyét, és letépte a fejéről a szemüveget. Bulle csak most jött rá, hogy nem is úszószemüveg volt, hanem motoros. A két fehér, kör alakú folttól eltekintve, melyet a szemüveg letakart, a professzor arca koromfekete volt. Azután az egyik kémcsőhöz robogott, és a tartalmát az egész építmény legtetején elhelyezkedő üvegedénybe töltötte.

– Odasüss! – mondta Bullének.

Bulle a szűrőn egy finom szemcséjű, világoskék porréteget pillantott meg. A professzor egy teáskanalat merített a porba, majd a szájába dugta.

– Hm – mondta. – Az íze nem változott. – Azután behunyt szemmel összeszorította a száját. Bulle érdeklődve nézte, ahogy a professzor arca lassan kivörösödik a fekete korom alatt.

– Most mit csinál? – tudakolta.

– Szellenteni próbálok – szűrte a szavakat a professzor a fogai között. – De nem megy. Hát nem fantasztikus?

A professzor boldogan felnevetett, majd egy újabb próbát tett. De mint ismeretes, lehetetlen egyszerre nevetni és szellenteni, úgyhogy gyorsan fel is adta a próbálkozást.

– Végre valami olyasmit találtam fel, aminek hasznát lehet venni – mosolygott. – Egy anti-pukiport.

– Kipróbálhatom? – kérdezte Bulle a szűrő felé biccentve.

– Te? – bámult a professzor Bullére. Az egyik bozontos szemöldöke felemelkedett, a másik pedig leereszkedett, amiből Bulle azonnal megértette, hogy egy csöppet sincs ínyére a dolog.

– Már régebben is teszteltem antipukiport – tette hozzá sietve Bulle.

– Valóban? Aztán hol?

– Prágában.

– Aha. És hogy ment?

– Egész jól. De fingtam.

– Nagyon jó.

– Micsoda?

– Hogy fingtál. Vagyis az, hogy még nem találtak fel olyasmit, ami a szellentés ellen hatna – azzal átnyújtotta a kanalat Bullének. – Parancsolj!

Bulle megtöltötte a kanalat porral és a szájába dugta.

– Nos? – kíváncsiskodott a professzor.

– Egy pillanat – mormolta Bulle porral teli szájjal. – Átkozottul száraz ez az izé.

– Próbáld meg ezzel! – nyújtott neki egy üveget a professzor.

Bulle a szájához emelte az üveget és leöblítette a port.

– A mindenit, ez nagyon finom – mondta Bulle, de hiába kereste az üveg címkéjét. – Mi ez?

– Doktor Proktor-féle körtelé – válaszolta a professzor. – Nagyrészt víz és cukor, továbbá egy gondolatnyi fehér üröm, elefántcsiga-nyálka és szénsav… Valami baj van?

A professzor aggodalmas arccal nézte Bullét, aki vad köhögésbe kezdett.

– Semmi vész – nyögte Bulle könnybe lábadt szemmel. – Csak azt hittem, nem létezik olyasmi, hogy elefántcsiga-nyá…

Bumm!

Bulle rémülten kapta fel a fejét. A durranás közel sem volt olyan hangos, mint az előző, Bulle azonban úgy érezte, mintha valami megragadta volna a nadrágja ülepét, a pince ajtaja pedig kicsapódott.

– Jaj, ne! – sóhajtott fel doktor Proktor, és a tenyerébe temette az arcát.

– Mi volt ez? – kérdezte Bulle.

– Fingtál! – kiáltotta a professzor.

– Ez egy fing volt? – suttogta Bulle. – Ez esetben ez volt a leghangosabb szellentés, amit valaha hallottam.

– A körtelé miatt – mondta a professzor. – Tudnom kellett volna, hogy a keverék kirobbanó hatással bírhat.

Bulle újra belekanalazott a porba, de doktor Proktor megállította.

– Sajnálom, de ez nem gyerekeknek való.

– Dehogyisnem – ellenkezett Bulle. – Minden gyerek szeret pukizni.

– Badarság – mondta doktor Proktor. – A szellentés büdös.

– Az lehet, de ezek a pukik szagtalanok – válaszolta Bulle. – Vagy maga érez valamit?

A professzor hangos szimatolásba kezdett.

– Hm – mondta. – Érdekes.

– Érti már, mire lehet használni ezt a találmányt? – kérdezte Bulle.

– Nem – felelte doktor Proktor. – Te igen?

– Igen – bólintott Bulle, majd keresztbe fonta maga előtt a karját és felpillantott doktor Proktorra. – Én értem.

Hát, így kezdődött a Doktor Proktor-féle Pukipor története.

Most azonban mindjárt nyolc óra, Bulle anyukája pedig a lépcső tetejéről kiabál a fia után, hogy csipkedje magát, mert mégiscsak ez az első napja az új iskolában. Erről azonban a következő fejezetben olvashattok majd.

{1} Kiejtési segédlet a könyv végén található.