JO NESBØ

POLICE

Animus

Copyright © Jo Nesbø, 2013

A mű eredeti címe: Politi

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Animus Kiadó 2013

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Megjelent a NORLA (Norwegian Literature Abroad) támogatásával

Fordította: Petrikovics Edit

Sorozatszerkesztő: Gábor Anikó

Szerkesztette: Dr. Dobosi Beáta

ISBN 978 963 324 122 6 (nyomtatott)

ISBN 978 963 324 135 6 (epub)

ISBN 978 963 324 136 3 (mobi)

ISSN 1788-9510

Kiadta az Animus Kiadó 2013-ban

Felelős kiadó: a kiadó igazgatója

info@animus.hu

www.animus.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Tipográfia, előkészítés: Scriptor Kft.

Borítóterv: Beleznai Kornél

ELSŐ RÉSZ

Prológus

Odabent aludt, az ajtó mögött.

A sarokszekrényt régi fa, lőpor és fegyverolaj szaga töltötte meg. Amikor a nap a megfelelő szögben sütött be a szobába, a szekrényajtó kulcslyukán beszűrődő, homokóra alakú fénysugár bágyadtan megcsillant a polcon heverő pisztolyon.

Egy orosz Odessza volt, az ismertebb Sztecskin-pisztolyok másolata.

A fegyver hosszú utat járt be. Litván kulákok révén került Szibériába, ahol az urkák dél-szibériai főhadiszállásai között vándorolt. Egy ideig egy atamán, azaz egy kozák vezér birtokában volt, akit a rendőrség az Odesszával a kezében gyilkolt meg, azután egy fegyvergyűjtő börtönigazgató tagili otthonában kötött ki. A csúf, szögletes géppisztoly végül Rudolf Aszajev révén került Norvégiába, aki az eltűnése előtt sikeresen monopolizálta az oslói drogpiacot a heroinhoz hasonló opioid, a violin árusításával. Annak a városnak a drogpiacát, ahol most a fegyver volt. Egészen pontosan a Holmenkollveien, Rakel Fauke házában rejtőzött. A tárában húsz 9×18 milliméteres Makarov-lőszer számára van hely, a fegyver sorozat leadására is alkalmas. A tárban még tizenkét ólomgolyó lapult.

A golyók közül hármat konkurens koszovói albán drogkereskedőkre lőttek ki. A három lőszer közül csak egy ért húst.

A következő két golyó Gusto Hanssen, egy fiatal tolvaj és drogkereskedő életét oltotta ki, aki pénzt és kábítószert sikkasztott, amíg Aszajevnek dolgozott.

A pisztolyon még mindig érződött az utolsó három lövés szaga, amely az egykori rendőrnyomozó, Harry Hole fejét és mellkasát érte, miközben épp Gusto Hanssen meggyilkolásának ügyében nyomozott. A helyszín is ugyanaz volt: Hausmanns gate 92.

A rendőrség azóta sem zárta le a Gusto-ügyet. A gyilkosság vádjával eredetileg letartóztatott tizennyolc éves fiút szabadon engedték. Többek között azért, mert nem sikerült megtalálniuk a gyilkos fegyvert, amivel így kapcsolatba sem tudták hozni. A fiút Oleg Faukének hívták, és minden áldott éjjel lövésekre riadt fel. Nem azokra, amelyek Gusto életét oltották ki, hanem a másik háromra. Amelyeket a rendőrre adott le, akire gyermekkorában apja helyett apjaként tekintett. Éveken keresztül álmodozott arról, hogy a férfi egyszer feleségül veszi az anyját, Rakelt. Harry Hole. A férfi pillantása ott izzott Oleg lelki szemei előtt a sötétben, és a fiú a pisztolyra gondolt, amely egy sarokszekrényben hevert valahol messze, és abban reménykedett, hogy soha többé nem látja viszont. Hogy soha senki nem látja többé. Ott alszik majd az idők végezetéig.

Odabent aludt, az ajtó mögött.

A napi huszonnégy órában őrzött kórteremben gyógyszer- és festékszag terjengett. A férfi mellett álló műszer minden egyes szívdobbanást rögzített.

Isabelle Skøyen, az oslói városháza szociális ügyekért felelős városi tanácsosa és Mikael Bellman, frissen kinevezett rendőrfőkapitány abban reménykedett, hogy soha többé nem látja viszont.

Hogy soha senki nem látja többé.

Ott alszik majd az idők végezetéig.

Első fejezet

Hosszú, meleg szeptemberi nap volt. A fény olvasztott ezüstté varázsolta az Oslo-fjord vizét, és lángba borította az alacsony dombokat, amelyek már megízlelték az ősz első esőcseppjeit. Az oslóiak az ilyen napokon kezdenek rendre esküdözni, hogy soha, de soha nem költöznek el a városból. A napkorong lassan lebukott Ullern városrész mögött. Az utolsó sugarak végigsimították a tájat, a város szerény múltjáról tanúskodó szegényes bérházakat, a pazar, teraszos penthouse lakásokat, melyek az országot hirtelen a gazdagságba röpítő olajról meséltek, és a narkósokat, akik a Stensparkenben heverésztek, a rendezett, kicsinek számító főváros kebelén, ahol többen haltak meg túladagolásban, mint az akár nyolcszor nagyobb európai városokban. Végigcirógatták a kerteket, ahol a védőhálóval körülvett trambulinokon a gyerekek a használati útmutató előírásaihoz híven nem ugráltak háromnál többen egyszerre. És a várost körülölelő hegyeket és erdőket, melyek félúton belevesztek az úgynevezett Oslo-katlanba. A nap nem akarta elereszteni a várost, úgy nyújtogatta felé sugárujjait, mintha egy vonat ablakából kihajolva akarná meghosszabbítani a búcsút.

A reggel hideg és tiszta volt, s olyan éles fénnyel indult, amilyet a műtőlámpák árasztanak. Napközben a hőmérséklet emelkedett, az ég kékje egyre mélyebb árnyalatokat öltött, a levegő pedig bársonyos lett, ami a szeptembert az év legkellemesebb hónapjává teszi. És amikor puha és óvatos léptekkel megérkezett az alkonyat, a Maridalsvannet felé elnyúló hegyoldalak villanegyedeiben alma és napmeleg lucfenyő illata úszott a levegőben.

Erlend Vennesla az utolsó magaslat tetejéhez közeledett. Érezte az izmait égető tejsavat, helyette azonban inkább arra koncentrált, hogy függőlegesen nyomja le a klipszes pedálokat, és a térde enyhén befelé nézzen. Mert a helyes technika elengedhetetlen. Különösen, amikor az ember kimerült, és az agya szívesen parancsolná olyan testhelyzetbe, amelyben ugyan kevésbé fáradt, de egyúttal kevésbé hatékony izmokat terhel. Érezte, ahogy a merev bicikliváz minden wattnyi teljesítményt elnyel és felhasznál, amelyet beletapos, majd azt is, hogyan gyorsul fel, amikor sebességváltás után állva kezd pedálozni, miközben ugyanazt a fordulatszámot próbálja tartani, ami mintegy kilencven tekerést jelent percenként. A pulzusmérő órára pillantott. Százhatvannyolc. A fejlámpa fényét a kormányra erősített GPS kijelzőjére irányította, amelyet Oslo és a környék részletes térképével, valamint aktív nyomkövetővel láttak el. A kerékpár és a tartozékok többe kerültek, mint amit egy frissen nyugdíjba vonult gyilkossági nyomozó szigorúan véve megengedhetett volna magának. De fontos, hogy formában maradjon, most, hogy az élet más kihívásokat tartogat számára.

Kevesebb kihívást, ha egészen őszinte akar lenni.

A tejsav a combjába és a lábszárába mart. Fájdalmas volt, de egyben kecsegtető ígérete is annak, ami következik. Endorfinmámor. Izomláz. Nyugodt lelkiismeret. Egy sör a feleségével az erkélyen, ha a levegő nem hűl le túlságosan naplemente után.

És egyszer csak odafent volt. Az út kiegyenesedett, és ott feküdt előtte a tó, a Maridalsvannet. Lassított. Vidéken volt. Tulajdonképpen abszurd, hogy egy európai főváros központjából indulva mindössze tizenöt percnyi megfeszített kerékpározás után hirtelen gazdaságok, mezők, sűrű erdők és az este sötétjébe vesző túraösvények között találja magát az ember. A fejbőre viszketett az izzadságtól a koromfekete, Bell márkájú kerékpárossisak alatt, amely annyiba került, mint a gyermekkerékpár, amelyet unokája, Line Marie hatodik születésnapjára vásárolt. Erlend Vennesla azonban nem vette le a sisakot. A kerékpárosok körében a legtöbb haláleset fejsérülések miatt következik be.

Újra a pulzusmérő órára pillantott. Százhetvenöt. Százhetvenkettő. Egy kellemes fuvallat távoli ujjongást sodort magával a város felől. Az Ullevaal Stadionból jöhetett, nemzetközi mérkőzést játszottak az este. Szlovákia vagy Szlovénia ellen. Erlend Vennesla néhány másodpercre elképzelte, hogy az üdvrivalgás neki szól. Jó ideje nem kapott már tapsot. Utoljára akkor, amikor nyugdíjba vonulásakor a Nemzeti Nyomozóirodánál, a Kriposnál búcsúztatták odafent a Brynön. Torta és Mikael Bellman főnök beszéde, aki azóta meg sem állt a rendőrfőkapitányi székig. Erlend pedig örömmel fogadta a tapsot, az emberek szemébe nézett, köszönetet mondott, és még a torka is elszorult kissé, amikor belefogott az egyszerű, velős és tényeken alapuló köszönőbeszédbe, ami az idők folyamán már hagyománnyá vált a Kriposnál. Gyilkossági nyomozóként végzett munkája során bőven voltak hullámhegyek és hullámvölgyek, a nagyobb baklövéseket azonban sikerült elkerülnie. Legalábbis amennyire tudta, hiszen az ilyesmire soha nem kap százszázalékos választ az ember. Azaz most, hogy a DNS-elemzések technológiája ilyen fejlett lett, és a vezetőség jelezte, hogy a régi esetek némelyikében is alkalmazzák majd, fennállt a veszély, hogy mégis megkapja az ember a válaszokat. Az új válaszokat. A megoldást. Mert amíg felderítetlen esetekről volt szó, addig teljesen érthető ez a törekvés, az azonban nem fért Erlend fejébe, miért akarják az erőforrásokat olyan ügyekre pocsékolni, amelyeket már rég lezártak.

Az utcai lámpák ellenére majdnem elhajtott az erdő irányába mutató fatábla előtt az egyre sűrűsödő sötétben. Pedig ott volt. Pontosan úgy, ahogy emlékezett. Az útról letérve egy ösvényre jutott. Olyan lassan tekert, amennyire csak bírt, nehogy elveszítse az egyensúlyát a puha erdei talajon. A sisakra erősített fejlámpa fénye az ösvényt pásztázta, a kétoldalt sorakozó lucfenyők képezte sötét fal azonban megálljt parancsolt neki. Ijedt, sietős árnyak nyargaltak előtte, alakot váltottak, és eltűntek a szeme elől. Így képzelte ezt akkoriban is, amikor megpróbálta beleélni magát a lány helyzetébe. Egy zseblámpával a kezében menekült, miután három napon keresztül fogva tartották, és megerőszakolták.

És amikor Erlend Vennesla megpillantotta a lámpát, amely előtte gyulladt fel a sötétben, egy pillanatig arra gondolt, hogy a lány zseblámpája az, hogy a lány rohan ott az ösvényen, és ő a motorbiciklis üldöző, aki elkapja. A fény ide-oda villódzott, majd egyenesen Erlendre szegeződött. Erlend megállt, és leszállt a bicikliről. A fejlámpa fényét a pulzusmérő órára irányította. Már száz alatt járt. Nem is rossz.

Kioldotta az álla alatt a csatot, levette a sisakot, és megvakarta a fejét. Atyaég, de jólesik! Lekapcsolta a fejlámpát, a sisakot a kormányra akasztotta, és a zseblámpa fénye felé tolta a kerékpárt. A kormányon himbálózó sisak a csuklójának ütődött.

Megállt a zseblámpa előtt, amelynek a fénye hirtelen felfelé mozdult. És miközben az erős fénysugár elvakította, arra gondolt, hogy már nem kellene ennyire zihálnia, mivel a pulzusa már egészen alacsony. Váratlanul valami mozgást érzékelt: valami felemelkedett a remegő fénykör mögött. Halk, fütyülő hang ütötte meg a fülét, és ebben a pillanatban különös gondolat furakodott az agyába. Nem lett volna szabad levennie a sisakot! A kerékpárosok körében a legtöbb haláleset…

A gondolat felbukkanásával mintha pillanatnyi zavar támadt volna az időben, mintha a vizuális kapcsolata a világgal egy másodpercre megszakadt volna.

Erlend Vennesla elképedve bámult maga elé, miközben egy meleg izzadságcsepp csordult le a homlokáról. Mondott valamit, de a szavaknak nem volt értelmük, az agya és a szája közötti összeköttetés mintha felmondta volna a szolgálatot. Újra hallotta a halk fütyülést. Azután a hang elhalt. Minden egyéb hanggal egyetemben, már a saját lélegzetét sem hallotta. Azon kapta magát, hogy térdre esett, és a szeme sarkából látta, hogy a kerékpár lassan az árokba borul. Aztán amikor az izzadságcsepp elérte az orrnyergét, majd a szemébe folyt és elvakította, az előtte táncoló sárga fény is eltűnt. Ekkor értette meg, hogy nem izzadság volt.

A harmadik ütés olyan erejű volt, mintha egy jégcsap fúródott volna a fején és a nyakán keresztül a testébe. Minden megfagyott.

Nem akarok meghalni, gondolta, és megpróbálta felemelni a karját, hogy védje a fejét. Ám amikor egyetlen tagja sem engedelmeskedett az akaratának, tudta, hogy lebénult.

A negyedik ütést már nem érezte, de a nedves talaj illata elárulta neki, hogy a földön fekszik. Sűrű pislogás után az egyik szemére sikerült visszanyernie a látását. Közvetlenül az arca előtt egy pár mocskos bakancsot pillantott meg a sárban. A cipő sarka megemelkedett, és kissé elszakadt a földtől. Azután visszazökkent. Majd az egész megismétlődött. Mintha az, aki megütötte, ugrálna. Lendületet vesz, hogy nagyobb erőt fejthessen ki, amikor lesújt. Az utolsó gondolat pedig, ami átfutott Erlend agyán, az volt, hogy nem felejtheti el, hogy hívják a kislányt, az unokáját. Nem veszítheti el a nevét.

Második fejezet

Anton Mittet rendőrtiszt kivette a félig teli papírpoharat a kis, piros Nespresso D290 márkájú kávéfőzőből, majd lehajolt, és a padlóra állította. Nem volt egyetlen bútordarab sem, amire rátehette volna. Azután felfordította a hosszúkás dobozt, a tenyerébe rázott egy újabb kávékapszulát, gépiesen ellenőrizte, nincs-e kiszakadva a tetején a vékony fémfólia, majd a kávéfőzőbe dugta. Végül egy üres papírpoharat állított a kifolyó alá, és megnyomta az egyik csillogó gombot.

Miközben a kávéfőző hörögni és nyögni kezdett, Anton Mittet az órájára pillantott. Mindjárt éjfél. Őrségváltás. Vártak rá otthon, de úgy vélte, előbb el kell igazítania a lányt, hiszen mégiscsak egy rendőrtiszti főiskolásról van szó. Mit is mondott, hogy hívják? Silje? Anton Mittet a kávéfőző kifolyójára meredt. Akkor is vinne neki kávét, ha férfi lenne? Nem tudta, de mindegy is, már lemondott róla, hogy az ehhez hasonló kérdésekre választ találjon. Olyan csend lett, hogy hallotta, ahogy az utolsó, szinte áttetsző cseppek a papírpohárba csöppennek. A kapszulában már nemigen volt sem szín, sem íz, de mindent ki kellett facsarni belőle, mert a lány hosszú éjszakai műszak előtt állt. Társaság nélküli, eseménytelen műszak előtt, melynek során nem lesz egyéb dolga, mint hogy a Rikshospital fehérre festett, kopár betonfalait bámulja. Anton Mittet ezért döntött úgy, hogy megiszik vele egy kávét, mielőtt elmegy. Fogta a két kávéspoharat, és visszaindult. A falak visszaverték  léptei kopogását. Kulcsra zárt ajtók mellett haladt el. Tudta, hogy senki és semmi nincs mögöttük, csak újabb csupasz falak. A norvégok gondoltak a jövőre is annak idején, amikor a kórházat építették. Tisztában voltak vele, hogy idővel nő a népesség, az emberek ráadásul egyre idősebbek, betegebbek lesznek, és nagyobb igényeket támasztanak majd. Hosszú távon gondolkodtak, ahogy a németek az autópályáik, a svédek pedig a repülőtereik megépítésekor. De vajon az a néhány magányos német autós, aki a harmincas években végighajtott a gigantikus betonutakon, vagy a svéd utasok, akik az Arlanda repülőtér túlméretezett csarnokain vágtak keresztül valamikor a hatvanas években, szintén úgy érezték, hogy az egész valahogy olyan kísértetjárta? Hogy bár teljesen új, csaknem érintetlen, és még senki sem halt meg itt autóbalesetben vagy repülőgép-szerencsétlenségben, valahogy mintha mégis hemzsegne a kísértetektől? Hogy az autó fényszórója bármikor egy családra vetődhet, amelynek tagjai az út szélén álldogálnak, és kifejezéstelen tekintettel bámulnak a fénybe, véresen, sápadtan, az apát keresztülnyársalta valami, az anya feje hátracsavarodott, a gyermeknek meg csupán a teste egyik oldalán vannak végtagjai? Hogy az Arlanda érkezési csarnokában a poggyászfutószalag műanyag függönye mögül bármelyik pillanatban előcsúszhat egy még izzó, elszenesedett, a gumiszalagba beleégett hulla, néma sikolyra nyíló, füstölgő szájjal? Egyetlen orvos sem tudta megmondani, mire használják majd ezt a szárnyat, az az egy mindenesetre biztos volt, hogy az ajtók mögött emberek fognak meghalni. Ott volt a levegőben. A láthatatlan testek, melyekben nyughatatlan lelkek lakoznak, mintha máris mind ott feküdtek volna a kórházban.

Amikor Anton befordult egy sarkon, ott nyújtózott előtte egy újabb, félhomályba burkolózó folyosó, ami olyan kopár és szögletes volt, hogy különös optikai csalódást okozott: úgy tűnt, mintha a folyosó végében ülő egyenruhás lány egy falra akasztott kis kép szereplője lenne.

– Tessék, hoztam magának is egyet – mondta, amikor odaért a lányhoz. Hány éves lehet? Húsz? Kicsit több. Talán huszonkettő.

– Köszönöm, de nekem is van – felelte a lány, és egy termoszt húzott elő a szomszédos széken heverő hátizsákjából. Hanglejtésének enyhe lendületessége egy északi nyelvjárás maradványa lehetett.

– Ez jobb – nyújtotta felé Anton az egyik poharat.

A lány habozott, azután elvette.

– És ingyen van – tette hozzá Anton, majd diszkréten a háta mögé dugta a kezét, és a kabátja hideg szövetéhez dörgölte égett ujjbegyeit. – A kávéfőzőt csak miattunk tették ki. Ott van a folyosón a…

– Igen, láttam, amikor jöttem – szakította félbe a lány. – De mivel az utasítások szerint egy pillanatra sem hagyhatjuk el a beteg ajtaját, hoztam magamnak otthonról.

Anton Mittet belekortyolt a kávéba.

– Ez így van, de mindössze egyetlen folyosó vezet ide. A negyedik emeleten vagyunk, és a kávéfőzőig egyetlen ajtó sincs, amelyen át elérhető lenne egy másik lépcső vagy bejárat. Abban az esetben sem lehet kikerülni bennünket, ha kávéért megyünk.

– Megnyugtatóan hangzik, de inkább az utasításokhoz tartanám magam. – A lány futó mosolyt villantott rá, majd, talán a burkolt rendreutasítást ellensúlyozandó, ivott egy kortyot a kávéból.

Anton enyhe bosszúságot érzett, és már a nyelvén volt, hogy kifejtse a véleményét az önálló gondolkodásról, amelyet idővel a tapasztalat hoz magával, de ekkor a folyosó végén váratlanul felbukkant valami. A fehér alak mintha a padló fölött lebegve közeledett volna feléjük. Anton hallotta, ahogy Silje feláll.

A jelenés körvonalait egyre tisztábban ki lehetett venni, végül egy dús idomú, szőke nővé változott, aki a kórház bő szabású ápolói egyenruháját viselte. Anton tudta, hogy a nő ma éjszakás. És hogy holnap este szabad lesz.

– Jó estét! – mondta az ápolónő hamiskás mosollyal, majd felemelt két fecskendőt, és az ajtóhoz lépett. A kilincsre tette a kezét.

– Várjon egy kicsit! – szólt rá Silje. – Meg kell néznem az igazolványát. És a napi jelszóra is szükségem lesz.

Az ápolónő csodálkozva Antonra pillantott.

– Hacsak a kollégám nem kezeskedik magáért – tette hozzá Silje.

Anton biccentett.

– Menj csak be, Mona.

Az ápolónő kinyitotta az ajtót, Anton pedig utánabámult. A félhomályos szobában látni vélte az ágy körül sorakozó műszereket és a takaró alól kilógó lábujjakat. A beteg olyan magas volt, hogy hosszabb ágyat kellett keríteniük neki. Az ajtó becsukódott.

– Jól van – mondta Anton, és Siljére mosolygott. Látta a lányon, hogy egyáltalán nincs ínyére az egész dolog, és hogy Antont egy vérbeli hímsovinisztának tartja, aki az imént iskolázott le egy fiatalabb kolléganőt. De az ég szerelmére, hiszen csak főiskolás, a gyakorlati évnek pedig pontosan az a lényege, hogy nála tapasztaltabb rendőröktől tanuljon! Anton egyre csak billegett a sarkán, és nem tudta, hogy kezelje a helyzetet. A lány azonban elébe vágott.

– Ahogy már említettem, olvastam az utasításokat. Magát pedig már biztosan várja a családja.

A férfi a szájához emelte a poharat. Mit tudhat ez a lány a családi viszonyairól? Csak nem célozgatni akar valamire? Például rá és Monára? Hogy néhány este hazavitte munka után, és nem álltak meg ennyinél?

– A macis matrica a táskáján – mosolyodott el a lány.

Anton belekortyolt a kávéba, majd megköszörülte a torkát.

– Ráérek. Mivel első alkalommal van őrségben, lehetőséget biztosítok, hogy kérdezzen, ha kíváncsi valamire. Tudja, az utasítások sem tartalmaznak mindent. – A másik lábára helyezte a testsúlyát. Bízott benne, hogy a lány kihallotta a célzást a mondandójából, és tökéletesen megértette.

– Ahogy akarja – felelte a lány a huszonöt éven aluliak idegőrlő magabiztosságával. – Ki fekszik a kórteremben?

– Nem tudom. És ahogy az utasítások is világossá teszik: a férfi névtelen, és az is marad.

– De maga azért tud valamit.

– Úgy gondolja?

– Mona. Nem hívná a keresztnevén, ha nem beszéltek volna már korábban. Mit mesélt?

Anton Mittet a lányt méregette. Szép volt, de minden melegség és báj hiányzott belőle. Kissé vékony az ő ízlésének. Kócos haja volt, a felső ajka pedig, amelyet mintha egy túl feszes ín tartana, előre álló metszőfogakat sejtetett. Viszont fiatal volt. A fekete egyenruhába bújtatott teste izmos és kidolgozott, ebben Anton teljesen biztos volt. Vagyis ha elmesélné neki, amit tud, az azért lenne, mert tudat alatt már kiokoskodta, hogy a jóindulata egy század százalékkal megnöveli annak az esélyét, hogy szexeljen a lánnyal? Vagy mert a Siljéhez hasonló lányokból öt év leforgása alatt főtiszt, különleges nyomozó, vagy ami még rosszabb: a főnöke lesz, miközben ő egy nyomorult rendőrtiszt marad, mert a Drammen-ügy örökké az útjában áll majd, akár egy fal vagy egy eltávolíthatatlan pecsét.

– Gyilkossági kísérlet – mondta Anton. – Rengeteg vért veszített, állítólag már alig volt pulzusa, amikor ideértek vele. Azóta kómában fekszik.

– Miért kell az őrség?

Anton megvonta a vállát.

– Potenciális tanú. Amennyiben túléli.

– Mit tud?

– Kábítószeres ügyek. A legfelsőbb szinteken. Valószínűleg olyan infók birtokában van, amelyek az oslói heroinkereskedelem kulcsembereit buktathatják le. És azt is elárulhatja, ki akarta meggyilkolni.

– Vagyis attól tartanak, hogy a gyilkos visszatér, és befejezi, amit elkezdett.

– Amennyiben a tudomására jut, hogy a férfi életben van, és itt ápolják, igen. Ezért vagyunk itt.

A lány bólintott.

– És túl fogja élni?

Anton a fejét ingatta.

– Úgy vélik, néhány hónapig életben tarthatják, de meglehetősen kicsi az esélye annak, hogy felébred a kómából. De ettől függetlenül… – Anton ismét a másik lábára helyezte a testsúlyát. A lány vizsgálódó pillantása kezdett kellemetlenül hosszúra nyúlni. – Addig is őriznünk kell.

Anton Mittet némileg megsemmisülve hagyta ott a lányt. Lement a recepció melletti lépcsőn, és kilépett az őszi éjszakába. Már a kocsiban ült, amikor észrevette, hogy csörög a mobiltelefonja.

A központból keresték.

– Maridalen, gyilkosság – mondta az ügyeletes tiszt. – Tudom, hogy mára már végzett, de segítségre van szükségük a helyszín biztosításához. És mivel úgyis egyenruhában van…

– Mennyi idő?

– Legfeljebb három óra, és leváltják.

Anton meglepődött. Manapság bármit megtettek, hogy elkerüljék a túlórákat, a merev szabályok és a költségvetés ellehetetlenítették a praktikus szervezést. Úgyhogy ezúttal valószínűleg nem szokványos gyilkosságról van szó. Bízott benne, hogy nem gyerek az áldozat.

– Rendben – válaszolta Anton Mittet.

– Küldöm a GPS-koordinátákat.

Ez az új, aktív nyomkövetővel ellátott GPS-rendszer lehetővé tette a műveleti központ számára, hogy bemérje, hol vannak a kollégák. Azért hívták Antont, mert ő volt a legközelebb.

– Jó – mondta Anton. – Három óra.

Laura ugyan már lefeküdt, de szerette, ha a férje hamar hazaér a munkából, ezért Anton küldött neki egy SMS-t. Azután beindította a motort, és elhajtott a Maridalsvannet irányába.

Antonnak nem volt szüksége a GPS-re. Az Ullevålsetervei leágazásánál négy rendőrautó parkolt, valamivel előrébb pedig narancssárga és fehér rendőrségi szalag mutatta az utat.

Anton előhalászta a kesztyűtartóból a zseblámpát, és odament az útlezárásnál ácsorgó tiszthez. Látta az erdőben felvillanó fényeket és a helyszínelők lámpáit, amelyekről mindig egy filmforgatás jutott az eszébe. Ami nem is állt olyan messze a valóságtól, mivel az utóbbi időben a tetthelyen nemcsak fotóztak, hanem HD-kamerákat is használtak, amelyekkel egyrészt felvették az áldozatot, másrészt pedig átfogó képet készítettek az egész helyszínről, hogy a későbbiekben visszanézhessék: állóképeket merevíthettek ki belőle, illetve olyan részleteket nagyíthattak ki, amelyek a helyszíneléskor esetleg nem tűntek lényegesnek.

– Mi történt? – kérdezte a rendőrtiszttől, aki karba tett kézzel reszketett a kordon mellett.

– Gyilkosság. – A tiszt hangja kásás volt. A szeme vörös, az arca holtsápadt.

– Azt hallottam. Ki a főnök?

– A helyszínelőcsoport. Lønn.

Anton az erdőből kiszűrődő hangokat hallgatta. Sokan voltak.

– A Kripostól vagy a gyilkosságiaktól még senki nincs itt?

– Nemsokára jönnek a többiek is. Csak most fedezték fel a holttestet. Te fogsz leváltani?

Többen is jönnek. Neki mégis túlóráznia kell. Anton alaposabban megnézte magának a rendőrt. Vastag kabátot viselt, de ha lehet, most még jobban reszketett, mint az imént. Pedig nem is igazán volt hideg.

– Te értél ide elsőnek?

A rendőrtiszt némán bólintott, és a földre szegezett tekintettel toporgott.

A pokolba, gondolta Anton. Mégiscsak gyerek lesz. Nyelt egyet.

– Üdv, Anton! A központ küldte?

Anton felpillantott. Nem is hallotta, amikor a két alak kijött a sűrű erdőből. Azelőtt is látta már, ahogy a technikusok ügyefogyott táncosok módjára mozognak a tetthelyeken, kicsavarodott testtel átbújnak minden alatt, miközben úgy lépegetnek, mint az űrhajósok a Holdon. Persze, az is lehet, hogy az utóbbi hasonlat csak a fehér overall miatt jutott az eszébe.

– Igen, én veszem át valakitől a műszakot – felelte Anton a nőnek.

Pontosan tudta, ki ő, mindannyian tudták. Beate Lønn, a bűnügyi technikusok vezetője egyfajta esőemberként híresült el kivételes arcfelismerési képessége okán, amelyet szemcsés, homályos videofelvételeken felbukkanó rablók azonosításával kamatoztatott. Állítólag még a teljesen elmaszkírozott gonosztevőket is képes volt felismerni, amennyiben az illető korábban már a rendőrség látókörébe került, ugyanis a kis, szőke fej a rendőrségi adatbázisban megtalálható portrék ezreit tárolta. Ez a gyilkosság tényleg különleges eset lehet, nem szoktak vezetőket kirendelni az éjszaka közepén egy tetthelyre.

Az apró termetű nő sápadt, csaknem áttetsző arcához képest a kollégája képe szinte lángolt. A férfi szeplős bőrét két élénkvörös pamacs ékesítette szakáll gyanánt. A szeme enyhén kidülledt, mintha némi túlnyomás uralkodna a fejében, ami kissé csodálkozó kifejezést kölcsönzött az arcának. A legszembeötlőbb mégiscsak a sapkája volt, amely akkor vált láthatóvá, amikor lehúzta a fehér kapucnit: a jókora rasztasapka a jamaicai lobogó színeiben pompázott. Zöld, sárga és fekete.

Beate Lønn a remegő tiszt vállára tette a kezét.

– Akkor menj haza, Simon. Ne áruld el senkinek, hogy én javasoltam, de egy erős ital jót tenne neked lefekvés előtt.

A tiszt bólintott, s görnyedt hátát három másodperc múlva elnyelte az éjszaka.

– Nagyon csúnya látvány? – kérdezte Anton.

– Hozott kávét? – kérdezett vissza a rasztasapkás, miközben egy termosz tetejét csavargatta.

Ez a két szó bőven elég volt ahhoz, hogy Anton tudja: a férfi nem Oslóból származik. Vidéki, az biztos, de a többi, a keleti országrészben élő városlakóhoz hasonlóan neki sem volt semmi fogalma a nyelvjárásokról, és különösebben nem is érdekelték.

– Nem – felelte Anton.

– Érdemes mindig saját kávéval nekiindulni egy helyszínnek – mondta a rasztasapkás. – Sosem lehet tudni, meddig marad az ember.

– Jól van, Bjørn, azelőtt Anton is gyilkossági ügyekkel foglalkozott – torkolta le Beate Lřnn. – Drammenben, ugye?

– Igen – válaszolta Anton, miközben a sarkán billegett. Gyilkossági ügyekkel is foglalkozott egy keveset, ha egészen pontosan akar fogalmazni. Valami azt súgta neki, hogy Beate Lřnn sajnálatos módon emlékszik rá. Nagy levegőt vett. – Ki találta meg a holttestet?

– Ő – biccentett Beate Lønn a rendőrtiszt autója felé, amelynek ebben a pillanatban zúgott fel a motorja.

– Úgy értem, ki jelentette be az esetet?

– A feleség értesítette a rendőrséget, amikor a férfi nem ért haza a kerékpártúráról – felelte a rasztasapkás. – Legfeljebb egy órát késhetett, az asszony pedig aggódott a szíve miatt. Mivel volt nála GPS, a jeladó segítségével gyorsan megtalálták.

Anton lassan biccentett, majd lelki szemei előtt azonnal megjelent a két rendőr – egy férfi és egy nő –, aki becsenget az ajtón. A rendőrök megköszörülik a torkukat, s a feleségre függesztett komoly pillantásuk azonnal elárulja, amit utána a szavak csak megismételnek. Azok a lehetetlen szavak. A feleség meg keményen küzd, hogy megőrizze az önuralmát, de végül kifordul magából, felfedi, ami odabent zajlik, mindent megmutat.

Azután a saját felesége, Laura arca bukkant fel előtte.

Egy mentőautó közeledett feléjük, sziréna és kék fény nélkül.

Ekkor kezdett derengeni Antonnak. A gyors reakció egy szokványos eltűnési ügyre. A nyomkövetővel ellátott GPS. A nagy létszám. A túlóra. A kolléga, akit annyira megrázott a holttest felfedezése, hogy haza kellett küldeni.

– Rendőr – mondta halkan.

– Ha jól tippelem, a hőmérséklet idefent úgy másfél fokkal lehet alacsonyabb, mint a városban – mondta Beate Lønn, miközben egy számot ütött be a telefonjába.

– Egyetértek – bólintott a rasztasapkás, és ivott egy kortyot a termosz tetejéből. – A bőrön még nincs elszíneződés. Vagyis valamikor nyolc és tíz óra között történt.

– Katrine? – szólt bele Beate a telefonba. – Utánanéznél nekem valaminek? A Sandra Tveten-ügyről lenne szó… Úgy van.

– A rohadt életbe! – kiáltott fel a rasztasapkás. – Szóltunk, hogy várják meg a hullazsákokat!

Anton megfordult, és két férfit pillantott meg, akik egy hordágyat cipelve bukdácsoltak elő az aljnövényzetből. A lepedő alól egy pár cipő kandikált ki.

– Ismerte – mondta Anton. – Azért remegett annyira, nem igaz?

– Azt mondta, együtt dolgoztak az økerni őrsön, mielőtt Vennesla a Kriposhoz került – felelte a rasztasapkás.

– Van dátum? – kérdezte Lønn a telefonba.

Kiáltás hallatszott.

– Ó, hogy az a…

Anton megfordult. A hordágyat cipelő férfiak egyike az út menti árokba csúszott. Zseblámpájának a fénye a hordágyra esett. A lepelre, amely lehullt. A… miről is? Anton megdermedt. Az egy fej? Mert alatta vitathatatlanul egy emberi test volt… De az ott tényleg egy fej? Anton azokban az években, amíg a gyilkossági csoportnál dolgozott – a nagy baklövése előtt –, épp elég holttestet látott, de ehhez foghatót még soha. Az a homokóra formájú valami a vasárnapi családi reggeliket juttatta eszébe, Laura lágytojását, amelyen még ott lóg a héj skalpja, de a repedésből már kifolyt a sárgája, és rászáradt a szilárd, de puha fehérjére. Az ott tényleg egy… fej?

Anton csak állt, és pislogva nézte, ahogy a mentőautó hátsó lámpájának fénye beleolvad a sötétbe. És hirtelen rádöbbent, hogy ezt az egészet már átélte egyszer. A fehérbe öltözött alakok, a termosz, a takaró alól kilógó láb. Ismétlődés. Déjà vu. Pontosan ugyanezt élte végig a Rikshospitalban. Mintha az egész valami előjel lett volna. A fej…

– Köszönöm, Katrine – mondta Beate.

– Mi a helyzet? – kérdezte a rasztasapkás.

– Pontosan ezen a helyen dolgoztam Erlenddel – felelte Beate.

– Itt? – bámult rá a rasztasapkás.

– Pontosan itt. Ő vezette a nyomozást. Tíz évvel ezelőtt. Sandra Tveten. Megerőszakolták és meggyilkolták. Még gyerek volt.

Anton nyelt egyet. Gyerek. Déjà vu.

– Emlékszem az ügyre – mondta a rasztasapkás. – Különös fintora a sorsnak, hogy ugyanazon a tetthelyen halt meg. A Sandra-ügy is ősszel történt, nem?

Beate nem válaszolt, csak lassan biccentett.

Anton egyre csak pislogott. Képtelenség, hogy látott egy hasonló holttestet.

– A rohadt életbe! – átkozódott halkan a rasztasapkás. – Csak nem úgy érted, hogy…?

Beate Lønn elvette tőle a termosz poharát. Ivott egy kortyot, majd visszanyújtotta a férfinak. Bólintott.

– A pokolba! – suttogta a rasztasapkás.