MÁRAI SÁNDOR

Judit

...és az utóhang

MÁRAI

S Á N D O R

Judit

...és az utóhang

HELIKON

Copyright © Márai Sándor jogutódai, L. C. Gaal (Toronto)

© Helikon Kiadó, 2013

Felelős kiadó Szász Zsolt

Irodalmi vezető Kovács Attila Zoltán

Szerkesztette Mészáros Tibor

A kéziratot Rátz Mária gondozta

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-441-6

www.helikon.hu

Judit

MIT NÉZEL, SZÍVEM? FÉNYKÉPEKET?… Nézd csak nyugodtan. Legalább nem unatkozol, amíg főzöm a kávét.

Várj, felveszem a pongyolám. Hány óra?… Fél négy? Felnyitom egy pillanatra az ablakot. Nem, ne kelj fel, maradj az ágyban. Nézd, ragyog a telihold. Ilyenkor egészen csendes a város, mélyen alszik. Fél óra múlva, négy után, már zörögnek a teherautók, hozzák a piacra a zöldséget, a tejet, a húst. De most igazán, mélyen alszik Róma, a holdfényben… Én legtöbbször nem alszom ilyenkor, mert egy ideje minden éjjel háromkor felébredek egy szívdobbanásra. Miért nevetsz?… Nem olyan szívdobbanásra gondolok, mint mikor együtt alszunk… Ne röhögj! Az orvos azt mondja, ez az óra, amikor a szív sebessége változik, tudod, amikor átkapcsolják a motort az első sebességről a másodikra. És egy másik ember… nem volt doktor… egyszer azt mondotta, hajnali háromkor vált a földmágnesség. Te tudod, mi az? Én sem tudom. Egy svájci könyvben olvasta. Igen, ő mondta, az ember, akinek fényképét most a kezedben tartod.

Ne mozdulj, angyalom… Ha tudnád, milyen gyönyörű vagy, amikor így fekszel az ágyban, fél karral könyökölsz, és a hajad a homlokodba hull! Csak a múzeumokban vannak ilyen gyönyörű férfitestek, mint a tied. És a fejed is, igen… hiába, művészfej. Miért nézel ilyen ravaszon? Tudod, hogy imádlak. Mert gyönyörű vagy. Mert művész vagy. Mert te vagy az egyetlen. Isteni ajándék vagy. Várj, megcsókollak, ne mozdulj! Nem, csak itt, a szemed sarkában! És a halántékod! No, nyughass. Nem fázol?… Bezárjam az ablakot? Langyos az utca, és a két narancsfa ragyog a holdfényben, az ablak alatt. Ha nem vagy itt éjjel, sokszor könyökölök az ablakban, nézem a holdfényes, hajnali via Liguriót, ezt a csendes, édes utcát. Mintha lopakodna valaki a házak mentén, mint a középkorban. Tudod, ki lopakodik?… Nem akarom, hogy kinevessél. Nem vagyok én olyan buta, fiam, mert szerelmes vagyok beléd, és mert te vagy az egyetlen és az utolsó! Az öregség lopakodik a via Ligurión, az ablakom alatt, egész Rómában és máshol is, mindenütt a világban.

Az öregség, ez a tolvaj és gyilkos. Egy napon belép a szobába. Bekormozza az arcát, mint a rabló. Két marokkal letépi a fejed búbjáról az üstököt, ököllel szájon vág és kiüti a fogaidat, kilopja a szemedből a fényt, a füledből a hangokat, a gyomrodból a jó ízeket és… jó, nem folytatom. Miért nevetsz ilyen gúnyosan?… Még jogom van szeretni téged, és látod, nem takarékoskodom, zabálok a boldogságból, amit adsz nekem. Nem is lehet eleget torkoskodni ebből a mézes-édes boldogságból… Nem szégyellem, bevallom, hogy nem tudnék már nélküled élni. De ne félj, nem megyek seprűn utánad, fel a Capitoliumra!… Eljön a nap, amikor már nincs jogom szeretni téged, mert öregszem. Az öreg has, a ráncos mell… Ne vigasztalj. Tudom én a leckét. Akkor már csak könyöradomány lenne, amit kapnék tőled. Vagy olyan ráadás, amit túlóráért fizetnek az alkalmazottaknak… Miért nézel ilyen görbén? A szemed sarkából?… Meglátod, így lesz. Megtanultam, hogy idejében kell elmenni… Szeretnéd tudni, kitől tanultam? Igen, ezt is az embertől tanultam, akinek fényképét a kezedben tartod.

Mit kérdezel? Várj, zörög ez a hajnali zöldséges autó. A férjem volt-e? Nem, egyetlenem, nem volt a férjem. Az a másik volt a férjem, ott az album sarkában, a prémkabátos. Nem a második férjem volt, akinek a nevét viselem most, hanem az első. Ő volt az igazi… Ha ugyan van ilyesmi. A második csak elvett feleségül. Pontosabban, megvásároltam, hogy vegyen el feleségül, mert akkor már átmentem a határon, kellett papír meg útlevél. És már jó ideje elváltam az elsőtől. Hol a második fényképe?… Nem tudom. Nem őriztem meg, mert látni sem akartam később, álmomban sem. Ha álmodtam róla, kínos álom volt, mint mikor valaki illetlenségről álmodik, hasig szőrös asszonyokról, ilyesmi… Mit bámulsz? Minden férfi életén átsétálnak a nők. És vannak férfiak…‚ olyan az életük, mint az átjáróház, a nők meg egymásnak adják a kapukilincset. Ez is olyan volt. És minden nő életében kopogtatnak a férfiak… Vannak szerény férfiak, akik kopogtatnak, és azt kérdik: „Szabad?… Csak egy pillanatra!” Csacsi nők ilyenkor sikongatni kezdenek, felháborodottan kérdik, miféle szemtelenség ez, miért csak egy pillanatra?… És becsapják az ajtót. Később megbánják ezt az elhamarkodott felháborodást. Kémlelni kezdenek az ajtórésen át, lesik, hátha ott áll még a szemtelen férfi, kalappal a kezében… És amikor látják, hogy elment, rosszkedvűek lesznek. És később… néha sokkal később… egy éjszaka kileli őket a hideg, mert már kihűlt körülöttük minden, és eszükbe jut, hogy kár volt elkergetni, hiszen nem is lenne rossz, ha itt lenne a közelben, a hideg szobában, a hideg ágyban, közel, hogy érinteni lehessen, hazudjon, legyen szemtelen, csak legyen… Mint te?… Hál’ istennek, te még itt vagy, közel. Te olyan szemtelen voltál, hogy nem tudtalak elzavarni… Mit vigyorogsz? Hál’ istennek, mondom. Ne kortyolj ilyen gúnyosan, vigyorogva, te dög.

No, ne murizz. Folytatom, akarod?…

Hogyne, nálam is kopogtattak, nem is kevesen. De ez a második, ez csak papír szerint volt a férjem. Akkor, negyvennyolcban, két kofferrel érkeztem Bécsbe, mert már belaktam a demokráciával. Ennyi maradt az uraságból, meg az ékszerek.

Ez az ember, a második férjem, akkor már több esztendeje élt Bécsben. Abból élt, hogy időnként megnősült és aztán elvált. Rögtön a háború végén átsétált Bécsbe, mert agyafúrt ember volt, tudta, okosabb lesz idejében elhagyni szép Magyarországot. Voltak okmányai, a jó ég tudja, hol szerezte? Elvett feleségül, negyvenezret kért a házasságért. Aztán még külön húszat a válásért. Megfizettem, futotta az ékszerekből. Hiszen tudod… Maradt még neked is, igaz?… No látod. Beosztással kell élni. Minden rendben ment, csak az volt a baj, hogy egy délután eljött a szállodába, ahol egyedül laktam, feljött a szobámba, és erősködött, hogy ez nem látszatházasság, neki férji jogai vannak. Persze kirúgtam. Tudod, mostanában ezek a látszatházasságok mindennaposak, a nők férjhez mennek, hogy okmányhoz jussanak idegenben… Van olyan látszatházasság, amiből sebtiben három gyerek is születik… Vigyázni kell. Mondom, kidobtam. Búcsúra elkérte még az ezüst cigarettatárcát, amit meglátott az éjjeliszekrényemen. Aztán nem jött többé, új menyasszonyt keresett.

Az igazi férjem? Az a prémkabátos volt, akinek a képét nézed. Mit mondasz? Látszik, hogy úriember volt?… Szó se róla, olyasféle volt, amit úgy neveznek, úr. Csak, tudod… nehéz megmondani, mi a különbség emberek között, akik csak úgy tesznek, és aztán kiderül, hogy nem igazi urak. Vannak gazdagok, jó modorúak, de vannak másfélék, akik nem is gazdagok, nem is olyan igazán jó modorúak, és mégis urak. Gazdag, vasalt ember sok van. Úr kevés. Olyan kevés, hogy már beszélni sem érdemes erről. És olyan ritka, mint az állatkertben az a különös állat, amilyet láttam egyszer Londonban, az okapi. Néha már azt hiszem, aki igazán gazdag, nem is tud úgy istenigazában úr lenni. A szegények között még találni néha egyet-egyet. De ezek olyan ritkák, mint a szentek.

A férjem? Mondom, olyan volt, mint egy úr. De nem volt egészen és föltétlenül úr. Tudod, miért nem volt az?… Mert megsértődött. Mikor megismert… úgy értem, amikor igazán és feltétlenül megismert…, akkor megsértődött és elvált. Itt bukott meg… De nem volt buta. Tudta, hogy az ember, akit meg lehet sérteni, vagy aki megsértődik, nem igazi úr. Az én fajtámbeliek között is akadt úr. Igaz, ritkán, hiszen olyan szegények voltunk, mint a mezei egerek, amelyekkel együtt aludtunk, laktunk gyerekkoromban.

Az apám dinnyés volt a Nyírségben, kanadás. Így nevezik ott ezeket. Mi olyan koldusok voltunk, hogy a földbe vájtunk gödröt, s ott laktunk télen át, együtt az egerekkel. De ha visszagondolok az apámra, mindig úgy látom őt, mintha az úriemberek közül jött volna. Mert nem lehetett megsérteni. Nyugodt volt… Ha dühös volt, akkor ütött. Olyan ökle volt, mint a kő. Néha tehetetlen volt, mert a világ lefogta a kezét, mert koldus volt. Ilyenkor hallgatott, pislogott. Tudott olvasni, ákombákomokkal le tudta írni a nevét is, de ritkán élt ezzel a tudással. Inkább csak hallgatott. Azt hiszem, gondolkozott is, de csak röviden. Néha pálinkához jutott, ilyenkor az eszméletlenségig leitta magát. De ha minden emlékem összerakom, akkor ez az ember, az apám, aki velünk, anyámmal és a gyerekekkel élt a gödörben, az egerek között… emlékszem egy télre, amikor nem volt cipője, a postamestertől kapott egy lyukas sárcipőt, abban járt, rongyokba göngyölte a lábát… ez az ember soha nem sértődött meg.

Az első férjem, az igazi, cipőszekrényben tartotta a cipőit, mert olyan sok finom cipője volt, hogy külön szekrényt csináltatott számukra. És mindig olvasott, fránya okos könyveket betűzött. Mégis, folytonosan olyan volt, mintha megsértődött volna. Sokáig azt hittem, nem lehet megsérteni egy embert, akinek olyan sok, finom holmija van, hogy külön szekrényt kell vásárolni a cipők részére. Ezt a cipő-dolgot nem véletlenül említem. Mikor az uram házába kerültem, valahogy ez tetszett nekem a legjobban. Tetszett, de meg is félemlített… Tudniillik gyermekkoromban sokáig nem volt cipőm. Tízéves elmúltam, amikor először kaptam olyan cipőt, ami a lábamra illett, és az enyém volt, az én tulajdonom. Használt cipő volt, az alispán felesége ajándékozta a szakácsnőnek. Gombos félcipő volt, akkor még viseltek ilyesmit. Szorította a szakácsné lábát, és egy téli reggel, amikor tejet vittem a megyeházra, megszánt, és nekem adta ezt a csodálatos cipőt. Talán ezért örültem úgy az ostrom után, a nagy állóbőröndnek, amit aztán otthagytam Pesten, amikor elmentem a demokráciából. Ez a bőrönd az ostrom után sértetlenül maradt meg a cipőimmel. Ennek örültem… No, elég a cipőkből.

Itt a kávé. Várj, hozok cigarettát is. Fojtogat ez az édes amerikai cigaretta. Jó, megértem, kell a művészetedhez a cigaretta. Meg az éjszakai munka a lokálban, az is olyan, hogy kell a cigaretta. De vigyázz a szívedre, angyalom. Nem élem túl, ha neked valami bajod esik.

Hogyan kerültem az uram házába?… Hát nem feleségnek hívtak oda, gondolhatod. Csak később lett belőlem abban a házban úrnő és feleség, nagysága, igen, méltósága… Cselédnek hívtak, mindenesnek szegődtem.

Miért nézel így? Nem tréfálok.

Mondom, hogy cseléd voltam. Nem is igazi cseléd, csak konyhalány, pesztonka. Mert nagy ház volt ez, édesem, igazi úri ház. Sokat tudnék mesélni neked erről a házról, meg a szokásaikról, ahogy laktak, ettek, unatkoztak, beszélgettek. Lábujjhegyen éltem én sokáig abban a házban, pisszenni sem mertem, úgy féltem. Igaz, évek teltek el, amíg végre a belső szobákba engedtek, mert nem tudtam semmit, mi a módis, hogyan kell ilyen finom házban viselkedni. Tanulnom kellett. A fürdőszobában, a budiban működhettem csak. A konyhában sem engedtek az ételek közelébe, éppen csak krumplit pucolhattam vagy segítettem a mosogatásnál… Tudod, mintha örökké szutykos lenne a kezem. És tartani kell attól, piszkos lesz, amit megfogok. De talán nem is ők gondolták ezt így… a méltósága, meg a szakácsnő, az inas, nem. Én voltam az, aki úgy éreztem, abban a szép házban a kezem nem olyan tiszta, mint ahogy illenék… Sokáig így éreztem. Akkor még vörös volt a kezem, rücskös, hólyagos és érdes. Nem ilyen szép fehér és puha, mint most. Nem szóltak ők semmi rosszat a kezemről. Csak éppen nem mertem nyúlni semmihez, mert féltem, hogy nyoma marad a tárgyakon az érintésnek… Az ételeikhez sem mertem nyúlni. Tudod, ahogy az orvosok vékony gézt, szájkosárfélét kötnek az arcuk elé, amikor operálnak, mert félős, hogy fertőz a leheletük… Úgy fojtottam vissza én is a lélegzetem, amikor a tárgyak fölé hajoltam, amelyeket ők használtak… a pohár fölé, amelyikből ittak, vagy a párna fölé, amelyen aludtak… Igen, nevess ki, amikor a klozettcsészét tisztítottam utánuk, akkor is vigyáztam, hogy a szép, fehér csésze ne legyen piszkosabb a kezem érintésétől. Ez a félelem, óva-tosság sokáig eltartott, amikor abba a finom házba kerültem.

Látom, mire gondolsz! Azt hiszed, ez a félelem és nyugtalanság megszűnt a napon, amikor fordult a sorsom kereke, én voltam az asszony abban a házban, én voltam az úrnő és méltósága… Hát nem, kicsim, tévedsz. Nem szűnt meg. Ez a nap is eljött, de én éppen olyan nyugtalan voltam akkor, mint sok év előtt, mindenes koromban. Soha nem voltam nyugodt, sem boldog abban a házban.

Miért? Mikor mindent megkaptam ott, minden rosszat és minden jót? Minden bántást és minden elégtételt?…

Nagyon nehéz kérdés ez, szívem. Az elégtétel, tudod… Néha már azt hiszem, ez a legnehezebb kérdés a világon, az emberek között.

Add csak ide azt a fényképet. Régen láttam… Hát igen, ez volt ő, a férjem. A másik? Az a művészképű?… Igen, talán művész volt… a jó ég tudja. De lehet, hogy mégsem volt igazi művész. Nem volt olyan tetőtől talpig művész, mint például te. Ez látszik a képén is… Mindig ilyen gúnyosan és komolyan nézett, mintha semmiben nem hinne, égen és földön semmiben és senkiben, saját magában sem, abban sem, hogy ő is művész… Kissé nyúzott ezen a képen, már vénült, amikor a felvételt csináltam róla. Azt mondta, olyan ezen a képen, mint aki használat után van. Tudod, mint azok a pofák a hirdetéseken, használat előtt és használat után. A háború utolsó évében készült a fénykép, két bombatámadás között. Az ablaknál ült és olvasott, nem is tudott róla, amikor lefényképeztem. Nem szerette, ha fényképezik. Nem szerette azt sem, ha lerajzolják. Nem szerette, ha nézik, amikor olvas. Nem szerette, ha szólnak hozzá, amikor hallgat. Nem szerette, ha… igen, nem szerette, ha szeretik. Mit kérdel?… Engem szeretett-e? Nem, drágám, engem sem szeretett. Csak éppen megtűrt, egy időben, a szobában, amelynek egyik szöglete látszik a fényképen. Ez a könyvespolc, ez a sok könyv is elpusztult, kevéssel azután, hogy lefényképeztem. Elpusztult a szoba, amit látsz ezen a képen. Elpusztult a ház, aminek negyedik emeletén ültünk akkor, két bombatámadás között, abban a szobában. Minden elpusztult, amit látsz ezen a képen.

Itt a kávé, igyál. Itt a cigarettád. Hallgass.