MÁRAI SÁNDOR

Eszter hagyaték

MÁRAI

S Á N D O R

Eszter hagyatéka

HELIKON

Copyright © Márai Sándor jogutódai, L. C. Gaal (Toronto)

© Helikon Kiadó, 2013

Felelős kiadó Szász Zsolt

Irodalmi vezető Kovács Attila Zoltán

A kéziratot Rátz Mária gondozta

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-442-3

www.helikon.hu

I.

NEM TUDOM, MIT TARTOGAT MÉG számomra az Isten? De mielőtt meghalok, le akarom írni a nap történetét, mikor Lajos utolszor járt nálam és kirabolt. Három esztendeje halogatom e följegyzést. Most úgy érzem, mintha egy hang, amely ellen nem tudok védekezni, sürgetne, írjam le e nap történetét – s mindent, amit tudok Lajosról –, mert ez a kötelességem, s már nincs sok időm. Az ilyen hang félreérthetetlen. Ezért engedelmeskedem, Isten nevében.

Már nem vagyok fiatal, egészséges sem vagyok, s nemsokára meg kell halnom. Félek még a haláltól?… A vasárnap, mikor Lajos utoljára járt itt nálunk, kigyógyított a halálfélelemből is. Talán az idő, amely nem kegyelmezett, talán az emlék, amely csaknem oly kegyetlen, mint az idő, talán valamilyen különös kegyelem, amely, hitem tanítása szerint, néha a méltatlanok és dacosak része is, talán, egyszerűen, a tapasztalás és öregség okozza, hogy nyugodtan nézek a halál elé. Az élet oly csodálatosan megajándékozott, és oly tökéletesen kirabolt… mit várhatok még? Meg kell halnom, mert ez a törvény, s mert teljesítettem kötelességem.

Tudom, nagy szó ez, s most kissé megijedtem, mikor leírva látom. Gőgös szó, amelyért helyt kell állni, valamikor, valaki előtt. Milyen sokáig tartott, amíg felismertem kötelességem, s milyen ellenkezve, igen, sikoltozva és kétségbeesett tiltakozással engedelmeskedtem. Akkor éreztem először, hogy a halál lehet megváltás, akkor tudtam meg, hogy a halál feloldás és béke. Csak az élet harc és gyalázat. Milyen különös volt ez a harc! Ki parancsolta, miért nem lehetett kitérni előle? Mindent elkövettem, hogy elszökjek előle. De az ellenség utánam jött. Most már tudom, hogy nem tehetett másként; kötve vagyunk ellenségeinkhez, s ők sem menekülhetnek előlünk.

II.

HA ŐSZINTE AKAROK LENNI – mi más értelme lehet még ez írásnak? –, meg kell vallanom, hogy életemben és cselekedeteimben nyomát sem lelem annak a bibliai haragnak, indulatnak, igen, még a határozottságnak és keménységnek sem, mely idegenek előtt jellemezte Lajossal és sorsommal szemben sokszor hangoztatott nézeteimet. „Kötelességem teljesíteni” – milyen kemény és színpadias szó! Az ember él… s aztán egy napon észreveszi, hogy „teljesítette” vagy „nem teljesítette” kötelességét. Kezdem hinni, hogy azok a végzetes, nagy elhatározások, melyek megszabják életünk jellegzetes sorsvonalát, sokkal kevésbé öntudatosak, mint később a visszapillantás, emlékezés óráiban hisszük. Én akkor már húsz éve nem láttam Lajost, s azt hittem, vértezve vagyok az emlék ellen. Aztán egy napon megkaptam táviratát, mely olyan volt, mint egy operaszöveg, pontosan olyan színpadias, veszedelmesen gyermekes és hazug, mint minden, amit Lajos húsz év előtt s még régebben nekem és másoknak írt és mondott… Olyan kinyilatkozásszerű, sokat ígérő, sejtelmes s átlátszóan hazug, hazug! – kimentem Nunuhoz a kertbe, kezemben a távirattal, megálltam a tornácon, és hangosan mondtam.

– Lajos visszajön!

Nem tudom, milyen lehetett e pillanatban hangom. Valószínűleg nem sikongtam a boldogságtól. Úgy beszélhettem, mint az alvajáró, akit felébresztettek. Húsz évig tartott ez a holdkóros alvajárás. Húsz évig jártam valahol a meredély szélén, egyenletesen, nyugodtan és mosolyogva. Most felébredtem és megláttam a valóságot. De már nem szédültem többé. A valóságban, az élet, mint a halál valóságában, van valami megnyugtató. Nunu a rózsákat kötözte. Úgy nézett fel reám, alulról, a mélyből, a rózsák közül, pislogva a napban, öregen és nyugodtan:

– Hát persze – mondta.

Tovább kötözött. Ezt kérdezte még:

– Mikor jön?

– Holnap – feleltem.

– Jó – mondta. – Majd elcsukom az ezüstöt.

Nevetni kezdtem. De Nunu komoly maradt. Később leült mellém a kőpadra, elolvasta a táviratot. „Gépkocsival érkezünk” – írta Lajos. E többesből következtettük, hogy a gyermekeket is magával hozza. „Öten leszünk” – táviratozta még. Nunu csirkékre gondolt, a tejre, a habra. Ki lehet a másik kettő? – tűnődtünk. „Estig maradunk” – jelentette még a távirat, s aztán valamilyen fellengzős szópocsékolás következett, szavak, melyekkel Lajos soha nem tudott takarékoskodni, akkor sem, ha táviratozott. „Öt személy – mondta Nunu –, délelőtt érkeznek, estig maradnak.” Öreg, vértelen szája hangtalanul mozgott, számolt, összeadott. Az ebéd, a vacsora költségeit számolta. Aztán ezt mondta:

– Tudtam, hogy még egyszer visszajön. Már nem mer egyedül jönni! Segítséget hoz, a gyerekeket, idegeneket. De itt már nincs semmi.

Ültünk a kertben és néztük egymást. Nunu azt hiszi, mindent tud rólam. Talán csakugyan tudja az igazat, azt a végső, egyszerű igazságot, melyet annyi ronggyal kendőzünk az életben. Kissé sértett mindig Nunu „mindentudása”. De oly jó volt hozzám, s oly szárazon, okosan volt jó! Végül mindig megadtam magam neki. Abban a láthatatlan, nyirkos ködben, mely életemet elborította az utolsó években, Nunu volt a lámpás, valamilyen szelíd, gyönge fény, amelynek sugarához igazodni lehetett. Tudtam, hogy nem következtet most sem olyan veszélyes és félelmes lehetőségekre, mint én, tudtam, hogy tréfál, mikor a távirat tartalmának hallatára első szava az ezüstnek szól, melyet el kell csukni, mert Lajos érkezik. Túlzás, gondoltam, Nunu gúnyolódik. S ugyanakkor tudtam, hogy Nunu végül, utolsó pillanatban, csakugyan elcsukja majd az ezüstöt, s még később, mikor már nincs szó semmiféle ezüstről, mikor az egészről lesz szó, amelyet nem lehet rejtegetni, Nunu itt lesz valahol a közelemben, kulcsaival, fekete ünneplőjében, ráncosan, hallgatagon és pislogó óvatossággal. S ugyanakkor tudtam azt is, hogy e pillanatban már senki emberfia nem segíthet rajtam, Nunu sem.

De mindezt hiába „tudtam”; s egyszerre jókedvű lettem, mint akit nem fenyeget semmiféle veszély. Emlékszem, tréfálkoztam Nunuval. Ültünk a kertben, hallgattuk az őszi ittassággal dongó darazsakat, s csendesen, sokáig beszéltünk Lajosról, a gyermekekről, Vilmáról, halott nővéremről. A ház előtt ültünk, az ablak alatt, amelynek zsalui mögött régen, huszonöt év előtt meghalt mama. A hársakkal szemközt ültünk, apa méhesével szemben; de a méhes már üres volt. Nunu nem szeretett pepecselni a kaptárokkal, s egy napon eladtuk mind a tizennyolc méhcsaládot. Szeptember volt, szelíd és langyos napok. Abban az ismerős biztonságban ültünk, amely kissé a hajótörés s kissé a vágytalan boldogság biztonsága. Ugyan, gondoltam, mit is vihet még el innen Lajos?… Az ezüstöt? Nevetséges gyanúsítás, mit ér az a pár horpadt ezüstkanál? Aztán kiszámítottam, hogy Lajos már elmúlt ötvenéves. Azon a nyáron múlt ötvenhárom. Ezüstkanalakkal alig lehet már segíteni rajta; s ha ilyesmi segíthet még, vigye. Nunu is hasonlókat gondolhatott. Aztán sóhajtott, felállt, bement a házba, a tornác küszöbéről mondta:

– Ne maradj sokáig kettesben vele. Hívd el ebédre Lacit, Endre bácsit, Tibort, egészen úgy, mint más vasárnapon, mikor együtt vagytok és bolondoztok a szellemekkel. Endrétől mindig félt Lajos; azt hiszem, még tartozik is neki valamivel. Kinek is nem tartozik? – kérdezte és nevetni kezdett.

– Elfeledték – mondtam, s én is nevettem.

Már védtem. Mit is tehettem? Ő volt az egyetlen ember életemben, akit szerettem.