MÁRAI SÁNDOR

Kassai őrjárat

MÁRAI

S Á N D O R

Kassai őrjárat

HELIKON

Copyright © Márai Sándor jogutódai, L. C. Gaal (Toronto)

© Helikon Kiadó, 2013

Felelős kiadó Szász Zsolt

Irodalmi vezető Kovács Attila Zoltán

A kéziratot Rátz Mária gondozta

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-457-7

www.helikon.hu

„Ha akarnám, se lehetnék más,

mint magyar, keresztény, polgár és európai.

Ezek a székesegyházak azzal az akarattal és

áhítattal épültek, mely nem leigázni akarta

a világot, hanem kifejezni, nem uralkodni

akart, hanem vezetni.”

Madártávlat

EZT MÉG FELÍROM, hogy emléke maradjon. Valamit meg kell értenem, ezért írom fel. Négy héttel a nap után, mikor a német csapatok bevonultak Párizsba, hazautaztam Kassára. Egy napra mentem csak, nem volt semmi dolgom ott. Most, idő múltával elcsodálkozom, miért is mentem?… Valószínűleg, mert otthontalannak éreztem magam a világban.

Repülőgéppel utaztam. A budaörsi repülőtéren, a szemergő esőben – azon a nyáron örökké esett, az egynapos hőhullámokat másnap estére ködös és didergős lehűlések követték, minden tótágast állt, a természet tüneményei is –, a várócsarnok térfokának korlátjához könyökölve két fiatal nő lelkesen beszélt a kassai havasok menedékházáról, a „Lajos”-ról és az „Ottiliá”-ról. Lelkendezve beszéltek a csendről, a nyugalomról, a tiszta levegőről, mely a magasban várja a vándort, s ez a szó: „menedék” – lágyan hangzott el ajkaikról mint egy sóhajtás, egyfajta vágyódás szelíd segélyszava. Szórakozottan hallgattam beszédüket, a zöld mezőt néztem, a budaörsi dombokat, az ezüstszín gépeket a várócsarnok előtt, az ügyeletes csendőr lobogó kakastollait – a csendőr itt jelképes országhatárt őrzött mint a világegyetem baktere, mert a lánccal elkerített betonmezőn túl a szabad világ kezdődik, a légi tér, a félelmes és divatos végtelenség –, s mindegyre visszhangzott lelkemben ez a jámbor műszó. Menedékház! Nincs a világon menedék és menedékház, gondoltam és vállat vontam. Ilyen szórakozottan szálltam a gépbe.

Hatan utaztunk, utasok s a vezető és az ügyeletes tiszt, aki a rádióra vigyázott. A vezetővel nemrégen találkoztunk a városban; a Budaörsi út egyik szögleténél szállott fel a társas kocsira, mely a repülőtársaság városi irodája előtt gyűjti össze és szállítja a repülőtérre az utasokat. Mikor felszállt hozzánk, kék egyenruhájában, kezében kis vulkánfíber táskájával, amelyben az egynapos úthoz, a kassai vagy ungvári megalváshoz szükséges hálóinget, papucsot cipelte s valamilyen szerény kis elemózsiát: jól megnéztem, és iparkodtam az ismerős emberfajták között a helyére tenni. Karcsú ember volt, fegyelmezett test, fiatal repülőtiszt, aki a polgári repülés vonalán szolgál most; kék szemű, nyugodt és biztos modorú, keskeny szájú, nagyon udvarias és tartózkodó. Ez az újfajta ember, gondoltam elégedetten. Él már ez az újfajta ember nálunk is, lassan betölti a szerepköröket, élete szolgálat, fegyelem, szakértelem, s nem a nyugdíjra gondol, mikor munkáját végzi. Mert repülőnek lenni minden, csak nem nyugdíjas állás – a repülés biztonságának arányszáma már meglehetős, a gépek minősége minden évben javul, az anyagtörés, a tűz, a villámcsapás, a rádiószolgálat segítőjelei által ellenőrzött időjárás veszélyei csökkentek; de hivatásos repülőnek lenni mégsem „nyugdíjas állás”, ma sem az. Mindenesetre más feladat nap mint nap repülni, ezer vagy kétezer méter magasságban kóvályogni, viharban bukdácsolni hegyek és városok felett, mint ügyiratokat intézni egy szolgabíróságon vagy egy árvaszéki hivatalszobában – s egy nemzedékkel elébb még ez volt az osztály gyermekeinek vágyálma. Ez a fiatal tiszt már papos volt kissé, ugyanakkor, amikor teljesen katonás volt, s paposságon és katonásságon túl, mindenekfölött repülő volt, aki szolgálatba igyekszik – kis táskáját magával viszi az egekbe, mint a vasúti forgalmi tisztek azt a fogantyús, kis nyeszlett disznóbőr táskát, melyben hideg almás rétest visznek a szolgálatba és detektívregényt; szerény fizetést kap, előmenetele nem éppen ragyogó, de az egész ember oly kevéssé hivatalnok; s mégis ez a legfontosabb. Egyszerre pap, katona és műszerész, s ugyanakkor van valami aszketikus is bennük, valami csendes és fegyelmezetten hősi – ismerem ezt a fajtát. Most mindenesetre reábízom életem, egy óra hosszat. Vigyél gyorsan, pajtás, könnyű szárnyakkal és magasan! – gondolom. S a tolólépcső fokain át bemászok a gép utasfülkéjébe.

Hatan férünk el a fülkében, két fiatal hölgy a hátsó üléseken foglal helyet, mellettem egy pap ül, szemközt egy bányatulajdonos; „gyakorlott repülő”, mint bizonygatja, mert már előtte való héten is repülőgéppel érkezett Kassáról Budapestre; s egy termetes fiatalember, aki ismer valahonnan, mert az elébb nevemen szólított, s jóindulatúan figyelmeztetett valamilyen hivatalos dologbeli hanyagságomra. Hatan vagyunk, és a fülke ajtaját becsukják. A repülőtiszt és a rádiós még a gép légcsavarjai előtt állanak és cigarettáznak. Szél jár, a nagy hangár ormára tűzött szélzsákot lobogtatja az északi szél… Északi szél? a két szó hangütése felidéz, megérint, elindít lelkemben valamit. Egyszer írtam egy regényt – egyszer? nagyon régen, tehát a háború előtt –, s a regény egyik fejezetének címe „Északi szél” volt. Ebben a fejezetben az északi szél repítette haza az idegen világból az örök, ismerős Városba a regényhőst, a fiatal Garren Pétert, aki repülőgépen sietett megmenteni az „idegenek” elől a Garrenek művét és örökségét, mert az Apa haldoklott. Sokáig és aggályosan írtam ezt a fejezetet; nem ártana elolvasni most, gondolom, amíg a szélzsákot nézem, melyet északi szél lobogtat, s elhelyezkedem a repülőgép carlingue{1}-jában, hogy hazarepüljek, a felhők fölött, „Északra”, megnézni a Várost, mely a Garrenek művét őrzi. Ezt az érzést ismerem, sokszor ellenőriztem; az élet ismétli az irodalom helyzeteit, a regényhősök időnként gúnyosan hellyel kínálják a regény helyzeteiben az írót, a táj és a szín, ahol az irodalom és az élet párharca lezajlik, örökké ugyanaz, a két térfogat néha kísértetiesen elvegyül… No, indulj, Kékszemű! – gondolom. Indulj haza, északra, a Városba. Valamiféle dolgom van még ott; vigyél, csodálatos madár, mely nemcsak a budaörsi hangárokból, hanem az emberi vágyak mondaköréből szárnyalsz föl az égre! Így motyogok, szótlanul. Aztán fölszállunk, magasra. Már Vác fölött vagyunk. Fehér hajó úszik a Dunán. Mindenki hallgat. Egy óra hosszat összezárt most, hatunkat, valamilyen útszéli s mégis föld feletti végzetbe egy helyzet; s egy robbanómotor gyújtógyertyáinak kormozottságán és egy kék szemű fiatalember idegeinek megbízhatóságán múlik, megláthatom-e hatvan perc múlva még egyszer mindazt, ami a Garrenek művéből megmaradt? Elnyújtózom a rugózott ülésben, amennyire lehet. Kesztyűt húzunk, a tájat nézzük, udvariasan és szótlanul, ahogy a század gyermekeihez illik, akik megszokták már a repülés élményét, s elégedetlenek, ha a gép öt percet elfecsérel a menetidőből. Ebben az érzésben van valami nagyszerű, őszintén diadalmas, s ugyanakkor van benne valami pimasz és hálátlan is. Négy óra, pontosan. Ötre a Városban akarok lenni.

Régen repültem. Utoljára másfél éve már, Velencébe s aztán vissza, négyezer méter magasan, az Alpesek felett, kissé kalandosan, istennyilás, zúgó és jégzivataros viharban, fekete felhőkön át, melyek alatt mélyen, mélyen aranyfény tükrözött az Alpesek havas csúcsain… A jég kopogott a gép alumíniumszárnyain, mint a gépfegyver golyója, a drót nélküli távírókészülék antennáit bevonták, mert a villám csapdosott körös-körül, egy óra hosszat utaztunk így, sötétben, jégben és viharban a hegyek fölött, mint a boszorkányok és szakállas félistenek az északi mesékben. Most nyájasabb a táj, az ég és a föld, s bennem sincs más, csak türelem és kellemes közöny. Repülj csak, minél gyorsabban és mentől messzebb! – gondolom, s elnyújtózom. Mert most csakugyan repülünk – erdők és hegyek fölött, nem túlságosan magasan, s a szellemes szerkezet, a magasságmérő nyolcszáz és ezer méter között mutogatja a vállalkozás égi méreteit. De milyen nyegle és viszonylagos fogalmak „magasság” és „gyorsaság” egy író számára! Mi vagy te, bukórepülő?… – korholom magam, író vagy, s gondolj szellemi őseidre, akik csak a szárnyas Pegazussal repültek, s így is elég messzire jutottak. Ezer méter éppen „eléggé magas” az alkalmi repülő, az ilyen vasárnapi kocarepülő számára, mint te vagy. Elég magas és pontosan olyan veszélyes, mint háromezer vagy ötezer méter. Szerénytelen lettél, gondolom. S útitársaim arcát figyelem.

Az utasok kissé ünnepélyes, s kissé együgyű arckifejezéssel, mint mindig, mikor az ember megilletődik sorsától, elgondolkoztak. A szél néha megemeli a gépet – vagy a gép emelkedik és süllyed, önkényesen, hogy elkerülje a levegő láthatatlan sűrűjében a szélcsapásos útjáratokat? – mert itt is vannak ösvények, útvesztők, csapdák és keresztezések, melyeket Kékszemű pontosan ismer, mint a parádés kocsis az erdei út eső mosta kátyúit és keréknyomait. Salgótarján fölött repülünk, mert a légi utak nem követik a szárazföldi irányvonalak egyeneseit – az erdő sűrű, kis vasút pöfög egy tisztáson át, kémények füstölögnek, a táj a munka és az élet leheletével lélegzik fel az égre. A szél emeli a gépet, vagy talán a gép kerülgeti a szélcsapásokat, de a motor nyugodt búgásán át is érzünk egyféle mozgást, lebegést, mely csakugyan a repülés vadonatúj s mégis oly ismerős érzéseit közvetíti. A fiatal hölgy, szemközt a sarokban, először repül, mint a beszállás pillanatában hallottam, s máris oly nyugalmasan és otthonosan viselkedik, ezer méter magasan, mint Amelie Earhart, szegény, kinek óceánrepülésről és lepotyogási lehetőségekről írt, emberi és megható naplóját nemrégen olvastam. Nem, a repülést nem kell „megszokni”, a repülés az ősélmények egyike, a repülés érzése nem új az ember számára, inkább csak elfeledett és újrafelfedezett, valami, ami egyszer valóság volt, aztán barbár félreértések következtében, egy-két évmillió idejére elsorvadt a lélekben, emlékké kocsonyásodott, csak a vágy lidérclángjaival kísértett – s egy napon mégis fellobbant ez a láng, egy koszos szerelőműhelyben és egy ember lelkében, s a vágyból valóság és menetrend lett, s az ember egyszerre megnyugodott és ezt gondolta: „Aha! Hát ilyen volt!… Milyen ismerős!” Így repülünk. A fiatal hölgy is ezzel az érzéssel repül, először életében. Rakosgat azon a szűk területen, mely a fülkében az övé, kalapját elhelyezi a poggyásztartóban, a kézitáskából fésűt és hajkötőhálót keres elő, leveti kabátját és a fogasra akasztja, iparkodik kényelmesen elhelyezkedni, összefonja karjait és lehunyja szemét… a század leánya, élete első légi útján, negyedórával az indulás után, édesen elaludt, ezer méter magasan. Figyelmesen nézem az alvó, nyugodt arcot. Látni való, hogy itthon van a félelmes elemben, a levegőben; az embernek évmilliók kellettek hozzá, míg hazaért az egykor hűtlenül elhagyott elembe, de aztán gyorsan berendezkedett odafönn; kabátját leveti és a szögre akasztja, mint a példa mutatja, ezer méter magasan, s képes újságot keres elő, vagy elalszik… Ilyen gyorsan fejlődik a lélek, vagy ilyen tunya és gyermekes? Azt hiszem, ilyen tunya és gyermekes. Nem tud elég gyorsan utánarepülni annak, ami zseniális benne.

A gyanakvás nem új, csak éppen e pillanatban, Európa „légi terének” egyik széljáratában átkozottan időszerű: s mert nem tudok belenyugodni a csodákba, melyek között élek, lenézek Salgótarjánra, és kételkedem. Már az élet csodájába sem tudok közönnyel és ásítva beletörődni – amint fogy, tűnik és elillan, mindegyre kevésbé unom és nyugszom bele. Negyven évvel az unalom eltűnik az életből; minden érdekes lesz, igen, „szenzációs”, mint egy betörés vagy divatbemutató! Robbanásszerűen megremeg az élethez való viszonyunk, minden ismerősebb, tehát érdekesebb, a szónak nem csak bulvárújságszerű értelmében. Mi ez? a búcsúzó szomjas érdeklődése, vagy inkább a tapasztalás óvatos és konok elégültsége? Mert csak az „érdekes”, amit igazán ismersz, csak az „alapos” és a „részletes” érdekes; s érzem, hogy menthetetlenül kitör rajtam a múló évekkel egyfajta néptanítós hajlam: már nem gyönyörködni akarok és gyönyörködtetni, hanem okulni és oktatni, egészen kicsiben, részleteket ismerni meg és szedni széjjel, mert nincs más mód érdemesnek lenni az élet csodájára, s nincs más mód elviselni ezt a félelmes és kegyetlen csodát. Így repülök? Így járok gyalog is. A kétely, hogy az ember nem fejlődött eléggé emberré ahhoz, amit zsenije megalkotott e században, mind mélyebb és hevesebb gyanúval tölt el. Mikor leemelem a telefonkagylót, vagy megcsavarom a rádió gombját, hogy nagy kortársaim kinyilatkoztatásait hallgassam, vagy beülök a repülőgépbe, vagy bemegyek reggel a gépszínbe, s megindítom annak a rozoga és szerény négykerekűnek motorját, mely időt és szabadságot ad e korlátozott és az időt oly aggályos-fukaron mérő világban, mindig, amikor hozzáérek ez időt, távolságot, földrész és ember közötti szakadékot áthidaló, átrepülő, átkiabáló csodaszerek egyikéhez, érzem, hogy a világ nem eléggé érett ahhoz, amit az emberi szellem ilyen ijesztő és soha nem gyanított ütemben alkotott. Ez a gép most háromszázötven kilométeres sebességgel repül óránként, s mi, az utasok, a kocarepülők tudjuk, hogy ez a sebesség viszonylagos, nem kevés, de nem is a „legtöbb” – mennyi a legtöbb e pillanatban?… ma hatszáz, holnap hétszáz kilométer?… s van-e itt megállás és határ? –, s gyanítjuk azt is, hogy ehhez a sebességhez, s ahhoz, ami ebben csoda és emberfeletti, tehát nemcsak alkatrész, üzemanyag és emberi gyakorlat, hanem a szárnyaló lélek vágya és akarata, éppen ehhez nincsen igazi, közvetlen közünk. Elalszunk életünk első légi útján, ezer méter magasan – igen, a carlingue-ban kissé fülledt a meleg, a gép motorja és légcsavarja egyhangúan zúg, a táj nem különösebben érdekes, szelíden lankás, felvidéki táj, erdőkkel és falvakkal, nincs benne semmi szavalós és vadregényes –, miért ne aludjunk? a gép visz, s majd csak megérkezünk, szunyókálva, óránként háromszázötven kilométeres sebességgel. Láttam már olyant is, aki keresztrejtvényt fejtett két kilométer magasan a tenger felett – vénasszony volt, s egyáltalán nem nagyképűsködött, mikor unta a vízi és égi végtelenséget. Az ember felrobbantja az idő és tér törvényeit, de aztán rögtön unatkozni kezd, ásít, keresztrejtvényt fejt és édesen elalszik, mint a barokk angyalok, két felhő között.

A kétely, hogy e civilizációban a tömegek számára előbb-utóbb minden unalmas lesz, nem hagy nyugodni – Leonardo da Vincinek, aki az első repülőgép-kísérletek egyikét szerkesztette, s természetesen soha nem repült, több köze volt a repülés élményéhez, mint Lindberghnek vagy nyolcunknak itt, e kissé rozoga gép födélzetén! –, élményről beszélek, nem pedig kilométer-zabálásról. Úgy értem, Holbein, akinek modelljeit ötévenként felakasztották, s a fejeket, melyeket oly gondosan lerajzolt, a Temze-parton időnként lándzsahegyre tűzték, nem unatkozott; de az emberiség, amely körül láthatóan, tapinthatóan és érezhetően összeomlik egy világ, minden személyes lelkesedés vagy kétségbeesés közepette unatkozik, hasztalan szemtanú, áldozat és résztvevő – unatkozik, mert a civilizáció, melynek rejtő, óvó, élethosszabbító, gyorsító erejét nem lehet tagadni, mindenestől unalmas. A civilizációban az emberek hülyék és puhák lesznek, mondja Alexis Carrel, s kezdek hinni neki; úgy érti, ez a gépies kényelem megöli bennünk az élet élményének varázsos tartalmát; nem így mondja, de azt hiszem, ennyi a vád értelme. A civilizáció, mint valamilyen rejtélyes vegytisztító üzem, lassan kiszívja az életből mindazt, ami harc és ellenállás volt benne – mert az élmény mindig harc. Most már itt van a háború, és itt van a béke, s e pillanatban a világ elmerülni látszik a háborúban – de a korszerű háború nemcsak harc, hanem egyre inkább üzem is. Mást értek harc alatt. Például végigélni az életet Európa közepén vagy Massachusetts államban, nyolcvan éven át, adót fizetni, szelíden és fegyelmezetten élni, megadni a közösségnek, amit törvényeinek jogos igényével megkövetel, de ugyanakkor lélekben nem egyezni bele egy hősietlen és gépies élvezetvágy szórakozásaiba, életformáiba, ízlésébe, előítéleteibe, legalább úgy harc, mint a gépfegyverrel bajlódni Flandriában – megfontoltam, amit mondok, s nem vagyok tiszteletlen azok emléke iránt, akik e hetekben a gépfegyverrel bajlódtak, Flandriában. A civilizáció unalmas, mert lassan nem értek már a világhoz semmit, csak szakmámhoz, s ahhoz is milyen kényelmesen! Az ember lelép a színről, helyében megjelenik a szakember, zsebében használati utasításokkal és telefonszámokkal, melyek készségesen elárulják a feladat titkait. A civilizáció unalmas, mert az élet élményéért nem enged harcolni többé – a tűzért, a fényért, igen, közvetlenül az életért, annak magasabb rendű öntudatáért, mely eltöltötte az ókor és középkor minden nemesebb anyagból dagasztott emberét! A civilizáció unalmas, mert csapok, gombok, huzalok, fogantyúk közvetítik, elragadóan és nagyon kényelmesen, egyfajta végzet emberi lehetőségeit, melyekért nem kell harcolnom többé, csak éppen illik elsején kifizetni a villanyszámlát vagy a rádiórészletet. A civilizáció unalmas – s nem ok nélkül szajkolom ezt a meggyőződést ezer méter magasan a civilizált világ fölött, makacson és unalmasan. Mindannak, ami történt és menthetetlenül történni fog, egyik oka ez a finom unalom, ez a történelmi spleen{2}, melyet Spengler, akinek e napokban kegyetlenül igaza van, először gyanított és bizonyított bölcseleti és történelmi érvekkel. Mindig unalmas, mikor egy eleven, élettől, felelősségtől meleg kultúra kihűl és átmerevedik a civilizációba. Ez az unalom egyik oka, hogy bekövetkezhetett mindaz, ami bekövetkezett. A gazdasági, a történelmi, a politikai, a nép és faji ellentétek fölött lebeg ez a finom és félelmes spleen, a gépek által helyettesített ember unalma egy világ közepén, melynek titkait most már akkordmunkában és órabér ellenében fejti meg.

Mindennek öntudata csak kóvályog a lélekben, mint a bárányfelhő itt az ablak előtt, magasan, valahol a Bükk fölött – a gép balra fordul, s megismerem a magasból igazibb hazám meghitt és örök tájait. Ez itt a Hegyalja, ahol a tüzes és illatos bor terem; s a dombok kékes vonala szelíden fordul a kassai havasok nyersebb, élesebb magaslatai felé. Igen, erre repült Garren Péter a regényben, mikor hazament, mert az Apa haldoklott, az idegenek megszállották a várost, és veszély fenyegette a Garrenek művét. A kétely, hogy a Garrenek művét már sem a regényben, sem az életben nem tudom megmenteni, az elmúlt időben, békében sem hagyott nyugodni – mindenesetre különös érzés kilépni a regényből, és belépni egy pillanatra a regényhős életének térfogatába, megismételni egyfajta repülést, a valóságban és testiesen is, megismételni a lélek szárnyaló útját térkép szerint, robbanómotorok segítségével. A gép gyorsan repül a hazai táj felé, az örök regény és örök valóság tájai felé, s most persze más szemmel repül az ember, mint valaha is. Ez a robbanómotor, alkatrészeinek fordulatszáma, minősége dönti el e hetekben a világ sorsát – így mondják, s én is szajkolom ezt, noha nem hiszem maradék nélkül. A világ sorsát az emberi lélek dönti el, s ez a lélek, az európai, e hetekben legmélyebb válságát éli. A pokolban is lehet unatkozni, a tüzes máglyán ülve is lehet ásítozni – igaz, hogy a poklot most korszerű tökéllyel fűtik, s a máglya villanyos gombnyomásra tüzesedik át. Régen repülünk már? Az órát, a magasságmérőt és a sebességmutatót nézem, kétszáznyolcvan légi kilométer maradt el már mögöttünk, s alig egy órája, hogy elindultunk Budaörsről. Nem sok egy Messerschmitt vagy Spitfire számára – s mégis felfoghatatlan és valószerűtlen, igen, a szó mélyebb, irodalmibb és erkölcsösebb értelmében, kissé illetlen és erkölcstelen is ez a sebesség az én számomra. Ez a kétely mindig megrohan, mikor találkozom a világgal. Túlságosan élek, a szónak kétszáznyolcvan kilométeres értelmében – túlságosan sok a személyes kalandom és részvételem mindabban, amivel a kor megkínál, s bizonyosan nem az a dolgom, hogy részt vegyek mindebben. Ez az érzés, lelkiismeretemnek ez intése és parancsa örökké kísért, itt a felhők között is. Repülni természetesen istenkísértés, ma is, még ilyen óvatos döcögéssel is, de nem a bőrömet féltem. A testi élmény mindig illetlen az író számára, akkor is, ha ilyen lebegő és robbanómotoros élmény; az ember, aki hatalmat akar az emberi lelkek fölött, éljen egyfajta bonyolult aszkézisben, valamilyen világi és pogány cölibátusban, máskülönben hatalma mesterséges és földi lesz, nem igazi. Az író, a pap és a katona – ezt a háromfajta embert én egyféle szerepkörűnek érzem, mindhárom a lelkek fölött akar uralkodni, igen, a katona is! – csak akkor lesz igazán hatalmas, ha érti e másfajta aszkézis titkos és félelmes parancsszavát. A tivornyát hamarább megbocsátják neki, mint a kényelmes, ingujjas, büfögő és papucsos beleegyezést az élet kispolgári idilljébe – erről van szó, s repülni ma kispolgári élmény, bármilyen fonákul hangzik is ez első hallásra, éppen ma, mikor bombavetők is száguldanak a levegőben. Minden élmény kispolgári, melynek végső célja az olcsó, harc nélküli, szemfüles és lapító kényelem. Élj hősiesen! – kiáltják az olasz házak falain a fasizmus politikai szlogenjei; de én egyszerűbben és szerényebb szóval így mondanám; „Élj ellenállással!” – s ez a köznapi hősiesség. Egyszóval, minden élmény gyanús, amelynek célja van, a gyorsaság élménye is. De ez itt már Kassa.

Süt a nap, és a táj halványzöld – most látom először magasból a tájat, ahol születtem. Az órát nézzük, hatvanöt perce utazunk. A hölgy, aki először repül, az általános fészkelődésre felébred, haját igazítja, tükröt keres elő, gondosan tatarozni kezdi mulandó szépségét. Okos nő, gondolom, okos, mert az élet minden helyzetében a maga mesterségét folytatja. Mintha fényszórót gyújtottak volna a délután alvilági homályában, aranysugarak között érünk Kassa fölé. Így utazhatott Illés a tüzes szekéren, gondolom, és nagyon elégedett vagyok, mert megérkeztünk. Ez itt már a repülőtér, a mélyben, várnak odalenn, a zöld gyepen mindjárt kiköt a gép, könnyedén és azzal a különös eleganciával, mely az újfajta gépi mozgás sajátja. Sajnálom, hogy már megérkeztünk, szeretném megkérni a Kékszeműt, ne siessen még, körözzön egy ideig a város fölött, szeretném látni a Dómot a magasból, s madártávlatból az Egészet, a Dómot, amely oly fájdalmasan, megkötözötten, lehorgonyzottan és cölöpözötten valósága az életemnek: a Várost, a házak tetejét, ahol a gyermekkor mítosza rejtőzik a padláson, denevérek és törött játékok között, a sírhantokat és a köztereket, ahol „történt valami”, oly végzetesen, mint aztán később az életben semmi, sehol. Szeretném látni, először életemben, madártávlatból a Várost, melyhez egyedül van személyes közöm e világon. Igen, ez itt a Dóm; s most egészen alacsonyan száll a gép. Látom az utcák kusza szalagjait, megismerek egy házcsoportot, s egyszerre látom az egészet, zsúfoltan, összezártan, ahogy középkori város és erőd tud csak egységes és összetartozó lenni, minden részletében szervesen ugyanahhoz a központhoz tapadó, s ez a központ a Dóm, melynek tetőzete lezár és magába foglal egyfajta lelkiséget és világképet, a keresztény Európa világképét. A dómtornyok kötözik össze, légvonalban, a keresztény európai kultúra őrhelyeit – azt mondják, Amiens teljesen elpusztult az új háborúban, csak a székesegyház maradt sértetlen. Ezek a dómtornyok őriznek egyfajta útvonalat a pusztuló világ felett – Kassa és Tours, Uppsala és Reims, Köln és Firenze fölött kóvályog a lélek e hetekben, s a pusztulás fölött a harci lángokban villogó templomkeresztek mutatják az elsötétedő világban a tévelygő léleknek az utat. Ez a Dóm, szülővárosom időtlen remeke, egyike az európai lélek világítótornyainak – most vihar dúlja a lélek tájait, s ezek a tornyok kétségbeesett erővel világítanak. Most róluk van szó, a templomtornyokról és az írókról, az európaiakról, a jóakaratú emberekről, csak ők tudják megmenteni azt, ami pusztulni készül. Nehéz lesz, mert milyen törékenyek, az idő viharában az írók, templomtornyok és jóakaratú emberek! Törékenyek és esendők, s talán nem is egészen ártatlanok, már ami a jóakaratot és az embereket illeti. S törékenyek is, különösen így ezer méter magasban. De most már partot érünk, megérkeztünk.

Partot érünk, csak éppen nem szállunk földre. A kék szemű tiszt, utolsó pillanatban, a repülőtér indóháza, e mennyei bakterház előtt még egyszer magasba rántja a gépet – egészen magasra szállunk fel, ezerötszáz méterre, a táj kinyílik, hegyeivel és emlékeivel, a város, amely az elébb már részletes és aprólékos volt, részleteiben is öntudatos és kemény rajzú, egyszerre kicsi lesz, zsúfolt és vázlatszerű, mintha a játékházakat hirtelen összesöpörte volna egy szeszélyes kéz és visszadobta az egészet a dobozba. Mi történt?… Zavartan mosolygunk, szívünk torkunkban ver, mert a hinta másfél kilométeres lengésekkel rángat most ég és föld között; gyomrunk különösen felfigyel e tréfás sértésre, amely úgy érinti a gyomorfalat, mint egy horogütés. Mi történt?… – kérdezzük egymástól némán, feszengő és tájékozatlan mosollyal. Az úr, a gyakorlott repülő, aki már múlt héten is utazott erre, és szemközt ül velem, vállat von és megnyugtatóan hirdeti ki, hogy nem történt semmi, a Kékszemű tréfál és gyakorlatozik, tíz perccel a menetrendben kitűzött idő előtt értünk célhoz, talán valami dolga van még a levegőben, azért szaladt fel gyorsan a felhők közé. Tréfál, a Kékszemű?… Kitűnő tréfa. Mind mosolygunk, megkönnyebbülten. Igen, felhők között szállunk, már nem is látjuk a várost, s most könnyű elképzelni, miféle feladat lehet megjelenni egy délután, öt óra tájban, Middlesex fölött, s a magasból lezuhanni egy katonai célpont, egy híd vagy lőporraktár fölé, megtalálni e homályos végtelenségben az áldozatot, mint ahogy az ölyv vagy a retyezáti keselyű találja meg több ezer méter magasságból a gödölyét vagy a birkát… miféle műszerek segítik a repülőt, miféle ösztön vezeti a célpont fölé? Homályos kérdés, mint a táj, mely a célokat takarja. Beksadian, az örmény, aki most Londonban él, melyet bombáznak, a Királyi Társaság tagja, aki rézkarikával szigeteli a földi sugárzás ellen a rákbetegeket, azt mondja, a postagalamb és minden távrepülő madár, így a költözők és a rablómadarak is, nem a látás, hanem a sejtekben működő rövidhullámú adás segítségével tájékozódnak – ha működni kezd a postagalamb közelében egy rövidhullámú adóállomás, a levegőbe feldobott madár egy helyben kering, mint a megbűvölt és megigézett, nem tud útjára indulni, s végül lezuhan ott, a helyszínen, tehetetlenül. Orvostól hallottam ezt a minap; ha így van, sok érthetetlen tüneményt megmagyaráz, így az állatok értesülési képességét, az „ösztön” rejtélyét általában; lehet, hogy így van. De akkor gépünk s vezetője, a Kékszemű, elkapták ezt a különös betegséget, s egyfajta tájékozódási zavar áldozatai. Mert nem tudunk leszállani. A fülkében tudatlanok és tájékozatlanok vagyunk, csak látjuk és érezzük, hogy valami nincsen rendben. Mindig és minden így fordult, életemben, az utolsó pillanatban – már azt hiszem, hogy partot érek, s aztán egy fordulat felborít mindent. Egy pillanatig gondolok most erre. Nagyban és kicsinyben uralkodik ez a törvény életemben, a mikrokozmoszban, aki vagyok s a makrokozmoszban, melyhez személy szerint tartozom. Az érzés, hogy „valami nincs rendben”, kényelmetlen, s ugyanakkor ismerős. Soha nincs rendben semmi, a földön sem, miért kívánom hát, hogy rendben legyen, ezerötszáz méter magasan, bezárva e rozoga bádogdobozba, mint a pisztrángok az olajos tartályok közé?… Magasan repülünk, most látom a táj hullámvonalát, a város grafikus szerkezetét, ahogy akartam; végre „távlatból” látom ezt a legszemélyesebb tájat és élményt, igen, szó szerint, nem csak irodalmi madártávlatból. Néha egészen oldalt fordul a gép, a magasban, s a hegyek és a város forogni kezdenek. Aztán egyenesen zuhanunk a Dóm tornya felé, s most már megint a repülőtér bakterháza előtt szállunk el, oly alacsonyan, mintha partot értünk volna. A zöld mezőn, a bakterház előtt sokan állonganak. Mindenfelé jeleket észlelünk, rakétát lőnek fel a magasba, zászlókkal integetnek. Most megjelenik egy mentőkocsi a repülőtéren, aztán egy „tereptarká”-ra mázolt tűzoltókocsi, aztán hordágyakat hoznak, és nagy az izgalom: mindezt látjuk és tudjuk, hogy miattunk és érettünk történik. Különös látvány. S megint a magasban járunk, s megint zuhanunk, nem egyszer és nem kétszer, hanem sokszor, negyvenhét hosszú percen át, ahányszor csak tudunk. Mi történt?… „Valami baj van” – mondja a szemközti úr, a gyakorlott repülő; s iparkodik mosolyogni. Igen, valami baj van – s a vezető beküld egy írásos parancsot a fülkébe. „Minden rendben, talaj felázott, nehéz leszállani” – írja. A vörös ceruza írásos röplap kézről kézre jár. Most már nem értünk semmit; a talaj felázott, meddig óhajt hát a magasban keringeni? Amíg a talaj megszárad?… Három héten át?… Ezt csak zavarában írhatta így. Mindenesetre keringünk, mint Illés a tüzes szekéren. És elmúlik negyedóra e kínos helyzetben, elmúlik fél óra, igen, elmúlik háromnegyed óra is, mikor második parancsot kapunk, mely sokkal rövidebb, s elrendeli, szíjazzuk le magunkat. Most már tudjuk, hogy „történt valami”, kényszerleszállásban lesz részünk, talán már pillanatok múltával. Ezek a pillanatok, amelyekre később emlékezik az ember. Negyvenhét perc, fölöslegesen és tehetetlenül a levegőben, hosszú idő, az utas ráér emlékezni és gondolkozni, más egyebet amúgy sem tehet. „Hát ilyen?…” – gondolja az utas. Ez a helyzet és pillanat, melyet annyiszor elképzeltél, ébren, félálomban és álomban, a helyzet, amely kissé az élet tartalma, mikor mindaz, ami a földhöz kötözött, lebegni kezd, a kötelek elszakadnak, minden búcsúzni és távolodni kezd… hát ilyen? Igen, ilyen. Miféle érzés ez, mi van az alján? Félelem? Nagyon kevés félelem. Inkább valamilyen hűvös nyugalom, hogy vége a termékeny rendetlenségnek, melynek mindenestől élet a neve, s mindjárt rend lesz, különös, siket és végleges rend. De rend van a másik parton, csakugyan?… A német bölcselők szerint nem rend, hanem káosz, a megsemmisülés csaknem eszményi rendetlensége, a végső felbomlás, a kínosan vonzó beteljesülés. A németek az életet hirdetik, különösen mostanában, de nem félnek a haláltól, különösen mostanában. A közelmúlt idő története ezt bizonyítja. Nem véletlen, hogy nincsen versformájuk – a latinoknak és görögöknek, akik az életet vallásos meggyőződéssel szerették, volt. Nem véletlen, hogy ez a nép, mely nem csak lélekszámra nagy, negyvenhat nap alatt szétverte Belgiumot, Hollandiát és Franciaországot – a franciák mindenáron élni akartak, a németek harcolni és mindenáron győzni. A kettő, úgy látszik, nem ugyanaz. Láttam fényképeket, a felvételek francia országutakat mutatnak, melyeken német harci kocsik száguldanak eszeveszett sebességgel, s az út mentén francia katonák ülnek az árokban, teljes fegyverzetben, rohamsisakosan, kézigránátosan, puskásán és gépfegyveresen; cigarettáznak, s nézik a németeket, amint száguldanak és elfoglalják Franciaországot. Ez nem volt így mindenütt, dehogyis. Az idősebbek, azok, akik már harcoltak az előző háborúban, kitűnően verekedtek most is. A fiatalok, így mondják, rosszul bírták a német iramot, összeomlottak, idegileg és katonailag. A fiatalokkal egyáltalán baj van. Néha örülök, hogy már nem vagyok fiatal.

Nem vagyok már fiatal, nem vagyok még öreg sem, s különös lenne a kassai repülőtéren fejezni be az életet, az ötvenes évek küszöbén – Garren Péter, mikor hazament megmenteni az apák művét, sokkal fiatalabb volt. Félek?… Nem félek semmitől. Csodálkozás van bennem és mély, süket közöny. Útitársaim engedelmesen leszíjazzák magukat; de úgy érzem, ennek nincsen sok értelme. Minek is volt értelme, igazán, az életben? a becsületnek, a gondolkozás szabadságának, az igazi és termékeny magánynak. Minden más olyan gyanús volt, zavaros… a nőknek nem hiszek, néha tisztelem, néha szeretem őket, de értelmemmel nem volt soha közöm hozzájuk, s ezért nem is fáj elválni közülük senkitől. Ők voltak a szelíd nővérek, szerepük volt életemben, de egészen közel nem jöhettek hozzám soha. Megéltem a legnagyobb fájdalmat és a legnagyobb örömet az életben, láttam és megéltem mindent, amit az élet adni tud. Nem megyek el üres kézzel. A munka… megállj csak, Kékszemű, egy pillanatot még, ha szabad kérnem! Mit is adott a munka?… Én majdnem mindent odaadtam a munkának – majdnem, így gondolom, ezer méter magasban, egy pillanattal a kényszerleszállás előtt. S ez a „majdnem” fájdalmas szemrehányás e pillanatban; van benne önvád, féltékenység a mulasztások miatt. Többet kellett volna adni, mindent, az egész élet minden erejét. Szenvedélyek ringattak, melyeknek nem volt jó ízük, sem igaz lángjuk… milyen kár! Többet kellett volna a munkának adni. Mert minden elmúlik, pillanatok múltán, úgy lehet, minden, amiről azt hittem, hogy tartalma az életnek, de a munka nem múlik el, akkor sem, ha én nem leszek már, s könyveimet megeszi a moly, és a kutya sem nyitja fel többé. A munka nem cél, hanem az emberi élet egyetlen, talán céltalan tartalma. E pillanatokban erősen érzem ezt. S ha valami igazán nyugtalanít, éppen most, egy perccel a kényszerleszállás előtt, nem a félelem, hogy el kell búcsúznom a világtól; inkább a bűntudat, hogy nem végeztem egészen és igazán, s nem fejeztem be munkámat. Valamit még akartam mondani, egy szót, azt a bizonyosat… nem, a világ nem lesz bölcsebb, sem boldogabb, ha kimondom azt a szót, s nem lesz szegényebb, ha lezuhanunk most, és nem mondom ki soha. De én nyugtalanabbul halok meg, ha nem mondhatom el. Mi ez a szó? Az igazság. A meggyőződés, hogy az embereket nevelni lehet, s más egyebet nem is lehet kezdeni velük, csak nevelni és tanítani – s itt és ebben, éppen mi, az írók, megbuktunk. (Csakugyan erre gondolok e pillanatokban, melyek megelőzik a kényszerleszállást?… Nem ilyen szövegezetten, de erre.) S aztán néhány pillanaton át nem gondolok semmire. Közömbös vagyok és olyan nyugodt, mint soha életemben.

A gép földet ér, szalad vagy száz méteren át, megáll és fújtat. A Kékszemű és a rádiós mosolyogva másznak elő fülkéjükből. Mi is mosolygunk, az utasok… kissé zavartan, mert semmi nem gyanúsabb, tisztátalanabb érzés, mint a másik partról visszatérni a földre. Mi történt?… Semmi különös; a gép futószerkezete a leszállás pillanatában nem működött tökéletesen, egyik kerék nem ugrott ki idejében, ezért kóvályogtunk, negyvenhét percen át, a Város fölött. Nincs jelentősége. S a Kékszemű hidegvére, a földi segédszemélyzet nyugalma és fegyelme bizonyítja, milyen biztos vállalkozás ma a repülés, akkor is, ha apró gépi üzemzavarok néha késleltetik a leszállást. Változatlanul hiszek a repülésben; de a várakozók, akik a földről figyelték háromnegyed órán át béna kóválygásunkat, tűzoltófecskendők, mentőautók és hordágyak között, fáradtabbak, mint mi vagyunk: mindenesetre megérkeztünk, mint egykor Garren Péter, kezet szorítunk a Kékszeművel, s rozoga gépkocsin megyünk be a városba, melyet most már madártávlatból is megismertem. Az érzés, mely eltölt, különös vegyüléke a felszabadultság és a csalódottság érzésének. Valamitől megmenekültem, igen. De valamitől nem szabadultam: a földtől, mely itt vár, végzetével. Rágyújtok. Némán hajtunk el a temető mellett, ahol őseim feküsznek.

{1}1 carlingue – pilótafülke

{2}2 spleen – világfájdalom. A romantikus nemzedék tipikus életérzése, a melankólia, a világ és az élet gyűlöletének keveréke