David Walliams

BÜDÖSS ÚR

Quentin Blake illusztrációival

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title MR STINK

Text © David Walliams 2009

Illustrations © Quentin Blake 2009

Hungarian translation © Totth Benedek 2013

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

David Walliams and Quentin Blake asserts the moral right to be indentified as the author and illustrator of this work.

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztette Sz. Molnár Szilvia

Olvasószerkesztő Györke Mária

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5234-73-6

www.kolibrikiado.hu

www.facebook.com/kolibrikiado

Anyukámnak, Kathleennek,

a világ legkedvesebb emberének

Köszik

Quentin Blake ismét megtisztelt azzal, hogy elvállalta a regényem illusztrálását, és ezért végtelenül hálás vagyok neki. Még mindig alig hiszem el, hogy együtt dolgozhattam vele, hiszen ő egy élő legenda. Rajta kívül szeretnék köszönetet mondani még Mario Santosnak és Ann-Janine Murtaghnek a HarperCollins kiadónál, amiért kitartóan hittek bennem. Nick Lake-nek, a szerkesztőmnek szintén rendkívül hálás vagyok, mert rávett, hogy keményen dolgozzam, és időnként elvitt teázni meg sütizni. Csodálatos munkát végzett az olvasószerkesztőm, Alex Antscherl, a borítótervező, James Annal és a tipográfus, Elorine Grant. Szintén köszönet illeti a HarperCollins minden munkatársát, aki a könyv promóciójában és terjesztésében közreműködött, elsősorban Sam White-ot. Paul Stevens, az ügynököm az Independentnél nagyon rendes fickó, és remekül levezényelt a szerződéssel kapcsolatos minden fontos dolgot, amiket én már nem nagyon bírok felfogni.

Végül szeretném megköszönni mindenkinek – főleg a gyerekeknek –, hogy megírták nekem az első regényem megjelenése után, mennyire tetszett nekik a könyv. Nagyon megható, ha valaki veszi a fáradságot a levélírásra. Rengeteg erőt merítettem belőlük, miközben a Büdöss úron dolgoztam. Remélem, senki sem fog csalódni benne!

1.

Kapard és szagold!

Büdöss úr büdös volt. Jobban mondva bűzlött. Sőt, ha létezne ilyen szó, akkor azt mondhatnánk: bűzdöglött. Nála büdösebb bűzös bűzdöglő nem volt a világon.

A bűz a lehető legborzalmasabb dolog, ami történhet az orrunkkal. Borzalmasabb, mint ha valami egyszerűen csak büdös. A büdös sokkal rosszabb annál, mint ha valami szaglik. Ami viszont sokkal rosszabb annál, mint ha valami csak büdi. De még a büdi is elég orrfacsaró tud lenni.

Nem Büdöss úr hibája volt, hogy büdös. Hiszen milyen legyen egy hajléktalan? Nem volt otthona, így aztán – ellentétben veled vagy velem – nem tudott rendszeresen fürdeni. Ezért a szaga idővel egyre förtelmesebb és förtelmesebb lett. Íme, így néz ki Büdöss úr:

Egészen elegáns így, csokornyakkendőben és tweedzakóban, ugye? De ne dőljetek be a látszatnak. A rajz nem mutatja meg a szagokat. Ha ez most egy kaparós könyv lenne, olyan bűz áradna a lapjairól, hogy egyből kivágnád a kukába. Aztán elásnád a kukát a föld alá. Jó mélyre.

Az a kis fekete kutya ott, a lábánál Hercegnő. Hercegnő egy igazi keverék kutya. Ő is elég büdös, de azért közel sem annyira, mint a gazdája. Büdöss úrnál nincs büdösebb a világon. Talán csak a szakálla. Büdöss úr szakállába ugyanis beleragadt egy csomó tojás-, kolbász- meg sajtdarabka, melyek még évekkel azelőtt potyogtak ki a szájából. Mivel soha egyetlenegyszer sem mosta meg samponnal, egészen különleges bűze lett, amely még a testszagát is elnyomja.

Egyik reggelen Büdöss úr felbukkant a városban, és lecuccolt egy rozoga padon. Senki sem tudta, honnan jött vagy merre tart. A városka lakói egész kedvesek voltak vele. Néha még egy kis aprót is dobtak neki, hogy aztán a szagtól könnybe lábadt szemmel továbbsiessenek. Kedvesen viselkedtek Büdöss úrral, de senki sem volt vele igazán barátságos. Sosem álltak meg, hogy beszélgessenek vele.

Egy szép napon aztán egy kislány összeszedte a bátorságát, és megszólította Büdöss urat. Ezzel veszi kezdetét a mi történetünk.

– Csókolom – köszönt a kislány kissé remegő hangon. Kloénak hívták. Még csak tizenkét éves volt, és soha életében nem beszélt hajléktalannal. Az anyukája megtiltotta neki, hogy szóba álljon „ezekkel a jómadarakkal”. Mondjuk, Kloé anyukája azt sem nézte jó szemmel, ha a kislánya a lakótelepi gyerekekkel barátkozik. Kloé azonban úgy gondolta, Büdöss úr nem afféle „jómadár”. Inkább úgy tekintett rá, mint egy emberre, akinek bizonyára nagyon érdekes az élettörténete. És ha valamit Kloé igazán szeretett, hát azok az érdekes történetek voltak.

Kloé egy nagyon menő magánsuliba járt, és reggelente rendszeresen elhajtottak Büdöss úr és Hercegnő mellett. Ha sütött a nap, ha esett a hó, Büdöss úr mindig ugyanazon a padon ücsörgött, a kutyusa pedig ott hevert a lábánál. Kloé utálatos kishúga, Annabelle mellett ült az autóban, és a kényelmes bőrülésébe süppedve nézett kifelé az ablakon, miközben azon töprengett, ki lehet ez a bácsi.

Millió gondolat és kérdés kavargott a fejében. Ki ez a bácsi? Miért lakik az utcán? Vajon volt neki régebben otthona? Mit eszik a kutyája? Vannak barátai? Van családja? Ha igen, tudnak róla, hogy ő hajléktalan?

Hol szokott karácsonyozni? Ha valaki levelet szeretne küldeni neki, milyen címet kell a borítékra írnia? (Tudod, a padon, ott a sarkon túl a buszmegálló után?) Mikor fürdött utoljára? És tényleg úgy hívják, hogy Büdöss úr?

Kloé szeretett a gondolataiba merülni. Sokszor csak üldögélt az ágyán, és Büdöss úrról szóló meséket talált ki. Ha egyedül maradt a szobájában, mindenféle izgalmas történetek jutottak az eszébe. Lehet, hogy Büdöss úr egy hősies, vén matróz, aki egy rakás kitüntetést kapott a bátorságáért, de a szárazföldön sehogy sem találja a helyét? Vagy esetleg világhírű operaénekes, aki egyik este a londoni Operaház előadásán híres áriája közben elveszítette a hangját, és azóta sem tud énekelni? Vagy talán orosz titkos ügynök, aki magát hajléktalannak álcázva kémkedik a városka lakói után?

Kloé az égvilágon semmit sem tudott Büdöss úrról. Ám aznap, amikor odament hozzá, rögtön látta rajta, hogy Büdöss úrnak sokkal, de sokkal nagyobb szüksége van arra az ötfontos bankjegyre, amelyet a kezében szorongat, mint neki.

Az is lerítt róla, hogy mennyire magányos. Nem csak egyszerűen egyedül volt. Hanem végtelenül magányos is. Amitől Kloé meglehetősen elszontyolodott. Nagyon jól tudta ugyanis, hogy milyen az, ha valaki magányos.

Kloé nem szeretett suliba járni. Az anyukája ragaszkodott ahhoz, hogy az egyik legmenőbb lányiskolába járjon, de Kloénak nem volt egyetlen barátja sem. Otthon sem igazán szeretett lenni. Bárhol volt is, mindig úgy érezte, hogy kilóg a sorból.

Ráadásul a karácsony volt Kloé számára az év legutálatosabb időszaka. A karácsonyt mindenki már-már kötelezően szerette, különösen a gyerekek. Kloé mégis utálta. Utálta a hamis csillogást, utálta a sütiket, utálta a karácsonyi dalokat, utálta, hogy végig kell néznie a királynő köszöntőjét a tévében, utálta a bejglit, utálta, hogy sosem havazik rendesen, utálta a végtelennek látszó családi vacsorát, de legfőképpen azt utálta, hogy úgy kell tennie, mintha jól érezné magát, csak azért, mert december 25-e van.

– Mit tehetek önért, ifjú hölgy? – kérdezte Büdöss úr. A hanghordozása meglepően előkelő volt. Mivel azelőtt soha senki sem állt meg beszélgetni vele, kissé gyanakvóan méregette az előtte álló kövér kislányt. Kloé hirtelen nagyon megrémült. Lehet, hogy mégsem olyan szuper ötlet szóba állni egy öreg hajléktalannal. Pedig hetek, sőt hónapok óta készült erre a pillanatra. Egyáltalán nem így képzelte el a nagy találkozást…

A helyzet még súlyosabbá vált, amikor Kloé észrevette, hogy nem kap levegőt. A bűz egyszerűen letaglózta. Olyan volt, mint valami élőlény, amely felkúszott az orrába, és marni kezdte a torkát.

– Ööö, izé, elnézést a zavarásért… – hebegte Kloé.

– Igen? – mordult rá kissé türelmetlenül Büdöss úr. Kloé megdöbbent. Mire ez a nagy sietség? Hiszen egész nap itt üldögél a padon. Nem valószínű, hogy hirtelen valami sürgős dolga akadt.

Abban a pillanatban Hercegnő vakkantott egyet, amitől a kislány még jobban megrémült. Amint Büdöss úr észrevette, megrántotta Hercegnő pórázát, amely igazából egy kirojtosodott kötéldarab volt, mire a kutya elhallgatott.

– Arról van szó – folytatta Kloé félénken –, hogy a nénikém küldött nekem öt fontot, hogy vegyek magamnak karácsonyi ajándékot, de mivel nekem igazából nincsen szükségem semmire, úgy gondoltam, odaadom a pénzt a bácsinak.

Büdöss úr elmosolyodott. Erre Kloé is elmosolyodott. Egy pillanatig úgy látszott, mintha Büdöss úr elfogadná az ajándékot, de aztán lehajtotta a fejét, és a szemét a járdára szegezte.

– Köszönöm szépen – mondta. – Roppant kedves öntől, ifjú hölgy, ámde sajnálattal vissza kell utasítanom a pénzt.

– De hát miért? – kérdezte Kloé összezavarodva.

– Ó, micsoda bájos gyermek! Öt font? Az rengeteg pénz.

– Én csak arra gondoltam, hogy…

– Nagyon kedves öntől, kisasszony, de attól tartok, mégsem fogadhatom el. Mondja csak, ifjú hölgy, hány éves magácska? Tíz?

– TIZENKETTŐ! – vágta rá jó hangosan Kloé. A korához képest kicsit alacsonynak számított, de úgy gondolta, sok szempontból olyan érett már, mint egy felnőtt. – Tizenkettő vagyok. Január 9-én töltöm be a tizenhármat!

– Bocsásson meg, kérem! Szóval tizenkét éves. Pontosabban mindjárt tizenhárom. Menjen, és vegyen magának egy… olyan újfajta zenei hanglemezt! A világért se törődjék egy magamfajta vén csavargóval – mosolygott Büdöss úr, és a szeme vidáman csillogott.

– Kérdezhetek valamit? – szólalt meg Kloé.

– Természetesen.

– Annyira kíváncsi vagyok, hogy miért ezen a padon lakik, miért nem egy rendes házban, mint én.

Büdöss úrnak szemmel láthatóan nem sok kedve volt válaszolni.

– Ez egy hosszú történet, kedves gyermekem – mondta elkomorodva. – Egy nap talán majd elmesélem.

Kloé csalódottan hajtotta le a fejét. Nem mert volna mérget venni arra, hogy találkoznak még. Ha az anyukája rájön, hogy szóba állt egy hajléktalannal, ráadásul még pénzt is akart adni neki, nagyon mérges lesz.

– Hát, akkor elnézést a zavarásért – köszönt el Kloé. – Szép napot! – tette hozzá, de azonnal észbe kapott. Hogyan mondhatott ekkora butaságot? Mégis mitől lenne szép napja Büdöss úrnak? Hiszen ő egy büdös vén csavargó, az égen pedig fekete viharfelhők gyülekeznek. Kloé zavarba jött. Gyorsan megfordult, és elindult hazafelé.

– Hát magának meg mi van a hátán, kedves gyermekem? – kiáltott utána Büdöss úr.

– Hogyhogy mi van a hátamon? – fordult vissza Kloé, és megpróbált átlesni a válla fölött. Aztán hátranyúlt, és leszedett egy darab papírt a blézere hátuljáról. Elolvasta.

A papíron vastag fekete betűkkel írva egyetlen szó állt:

Kloé gyomra görcsbe rándult a szégyentől. Rosamund ragaszthatta a hátára a papírt még a suliban. Rosamund volt a menő lányok bandavezére. Egyfolytában szekálta Kloét: cikizte, mert túl sok édességet eszik, cikizte, mert csóróbb, mint a többi lány a suliban, cikizte, mert soha egyik gyeplabdacsapat sem választotta őt a meccseken. Amikor Kloé ma kijött a suliból, Rosamund odalépett hozzá, párszor barátságosan hátba veregette, és boldog karácsonyt kívánt neki. Közben a többi lány majd megpukkadt a nevetéstől. Kloénak csak most esett le, hogy miért. Büdöss úr recsegő csontokkal feltápászkodott a padról, és kivette Kloé kezéből a papírt.

– Egész délután ezzel az izével a hátamon mászkáltam – kesergett Kloé. Annyira szégyellte a dolgot, hogy kis híján elbőgte magát. Könnybe lábadt szemmel hunyorgott.

– Ez meg micsoda? – kérdezte kedvesen Büdöss úr.

– Tök igazuk van, nem? – szipogott Kloé. – Tényleg vesztes vagyok.

Büdöss úr lehajolt, és a kislány szemébe nézett.

– Nem, ifjú hölgy, maga nem vesztes! Az igazi vesztes az a perszóna, aki ezt a papírt a kabátjára ragasztotta.

Kloé nagyon akart hinni Büdöss úrnak, de nem igazán ment neki. Amióta az eszét tudta, mindig is vesztesnek érezte magát. Lehet, hogy tényleg Rosamundnak és a barátnőinek van igaza.

– Tudom is, hol a helye ennek a fecninek – folytatta Büdöss úr. Azzal galacsinná gyűrte a papírt, és mint egy profi krikettjátékos, gyakorlott mozdulattal a kukába hajította. Kloénak persze rögtön beindult a képzelete: lehet, hogy Büdöss úr egykor az angol krikettválogatott csapatkapitánya volt?

– Na, ettől a szeméttől ügyesen megszabadultunk – dörzsölte össze a tenyerét Büdöss úr.

– Köszönöm szépen! – hüppögte Kloé.

– Igazán nincs mit – vágta rá Büdöss úr. – Ne hagyja, hogy ezek a hitvány fruskák kikészítsék.

– Nem fogom – mosolyodott el Kloé. – Örülök, hogy megismertem,… izé… – Kloé hirtelen nem tudta, hogyan köszönjön el. Büdöss urat mindenki Büdöss úrnak hívta. Kloé azonban nem tudta, hogy Büdöss úr tisztában van-e ezzel. Mindenesetre elég otromba dolognak érezte volna, ha így búcsúzik el tőle.

– Büdöss úr – mondta a férfi. – Ez a becsületes nevem.

– Ó! Örülök, hogy megismerhettem, Büdöss úr. Kloé vagyok.

– Üdvözlöm, kedves Kloé! – mosolygott Büdöss úr.

– Lehet, hogy mégis elmegyek a boltba – mondta Kloé. – Biztosan nincsen szüksége semmire? Mondjuk, egy szappanra?

– Köszönöm, kedvesem – felelte Büdöss úr. – Szappanra most nincsen szükségem. Tavaly már fürödtem egyszer. Viszont egy kis kolbászt szívesen elfogadnék. Élek-halok az ízletes kolbászokért.

2.

Halálos csend

– Anya? – szólalt meg Annabelle a vacsoránál.

Az anyukájuk alaposan megrágta a falatot, lenyelte, és csak azután válaszolt.

– Parancsolj, drága gyermekem!

– Kloé kivett egy kolbászt a tányérjáról, és az asztalkendőjébe dugta.

Szombat este volt, a Fikarc család együtt vacsorázott, és szokás szerint megint lemaradtak az X-Faktorról. Az anyukájuk megtiltotta, hogy vacsora közben tévézzenek, mert úgy vélte, ez „rendkívül alantas” dolog. Így aztán az egész család halálos csendben ült, és a falat bámulva vacsoráztak. Néha az anyukájuk beszélgetést kezdeményezett egy témáról. A legtöbbször arról, hogy mit csinál majd, ha megválasztják képviselőnek. Ez a téma vezette a toplistát. Kloé anyukájának szépségszalonja volt, mielőtt átnyergelt volna a politikusi pályára. A fejébe vette, hogy egy nap ő lesz a miniszterelnök.

A család fehér perzsamacskáját Erzsébetnek nevezte el a királynő után. Kloé anyukája ugyanis megszállottan szerette a királyi családot. A ház földszintjén volt egy WC, amit állandóan zárva tartottak arra az esetre, ha előkelő vendég állítana be hozzájuk. Mintha csak arra számítottak volna, hogy váratlanul beugrik a királyi család egyik tagja, hogy megkérdezze, mizu. Volt egy méregdrága porcelán teáskészletük is, amelyet a „biztonság kedvéért” a pohárszékben tartottak, de soha, egyetlenegyszer sem ittak belőle. Anyukája még a kertben is légfrissítőt használt. Csak akkor tette ki a lábát a lakásból – sőt ajtót is csak akkor nyitott –, ha tökéletesen makulátlan volt az öltözete, a sminkje, nyakában csillogott kedvenc gyöngysora, és elegendő lakkot fújt a hajára ahhoz, hogy saját ózonlyukat fúrjon magának az atmoszférában. Annyira fenn hordta az orrát, hogy félő volt, egyszer bizony úgy marad. Így nézett ki:

Előre szóltam, ugye? Flancosan néz ki, mi?

Ezek után nem csoda, hogy Kloé édesapja – vagy ahogyan ő szerette hívatni magát, amikor anya nem volt a közelben: apu – nem sok vizet zavart, és csak akkor beszélt, ha kérdeztek tőle valamit. Nagydarab, erős ember volt, de a felesége mellett nem sok önbizalma maradt. Negyvenéves volt csupán, de már kopaszodni kezdett, és görnyedten tartotta magát. Egy városszéli autógyárban dolgozott. Rengeteget túlórázott.

– Tényleg az asztalkendőbe rejtetted a kolbászt, Kloé? – szegezte a lányának a kérdést az anyukája.

– Az a célod, hogy tönkretedd az életem, ugye? – villantotta tekintetét a húgára Kloé.

És valóban. Annabelle két évvel fiatalabb volt Kloénál. A felnőttek tökéletesnek tartották, a gyerekek viszont ki nem állhatták, mert nagyon utálatos tudott lenni, miközben adta a kis ártatlant. Annabelle lépten-nyomon bajba keverte nővérét. Az egyik kedvenc trükkje az volt, hogy rikító rózsaszínben pompázó emeleti szobájában az ágyon vergődve teli torokból ordítani kezdett, hogy KLOÉ, HAGYJ BÉKÉN! EZ FÁÁÁÁJ!, miközben a nővére csendben írogatott a szomszéd szobában. Ezek alapján nyugodtan kijelenthetjük, hogy Annabelle gonosz volt. A nővérével legalábbis nagyon gonoszul viselkedett.

– Jaj, anya, nagyon sajnálom! Véletlenül az ölembe pottyant a tányéromról – sütötte le a szemét Kloé. Ki akarta csempészni a kolbászt Büdöss úrnak. Egész este az öreg csavargóra gondolt, képtelen volt kiverni a fejéből a képet, ahogy odakint vacog a sötét és hideg decemberi éjszakában, miközben ők a kellemes melegben vacsoráznak.

– Ez esetben szedd ki a szalvétából, és tedd vissza a tányérodra, Kloé! – parancsolt rá az anyukája. – Már az is elég szégyen, hogy kolbászt vacsorázunk. Szigorú utasítást adtam édesapátoknak, hogy menjen el a boltba, és vegyen négy szelet tengerisügér-filét. Erre beállít egy csomag kolbásszal. Rettenetesen kínos volna, ha valaki véletlenül becsöngetne most hozzánk, és meglátná, hogy mit eszünk. Azt hihetné, hogy műveletlen bunkók vagyunk!

– Úgy sajnálom, drágám, de a boltban elfogyott a sügérfilé – védekezett az apukája, és közben alig észrevehetően Kloéra kacsintott, megerősítve a kislány gyanúját, hogy szándékosan nem teljesítette anyukájuk kérését. Kloé óvatosan visszamosolygott rá. Kloé és az apukája imádta a kolbászt meg egy csomó olyan ételt, amit az anyukája kitiltott a házból. Például a hamburgert, a halrudacskát, a szénsavas üdítőket, és legfőképp a Family Frost jégkrémet („azt az ördögi trutymót” – ahogy az anyukája nevezte).

– Előbb halnék éhen, mint hogy kisteherautóból árusított mirelit terméket fogyasszak – jelentette ki.

– Most pedig mindenki a fedélzetre! – adta ki a parancsot, miután befejezték a vacsorát. – Annabelle, drága angyalom, te szedd le az asztalt, Kloé, te fogsz mosogatni, édesapátok pedig törölget! – Amikor Kloé anyukája azt mondta, hogy „mindenki a fedélzetre!”, igazából úgy gondolta, hogy rajta kívül mindenki. Amint a többiek nekiláttak a házimunkának, ő leheveredett a kanapéra, és kibontott egy mentolos csokit. Naponta egy darabot engedélyezett magának, és olyan őrjítő lassúsággal majszolta, hogy akár egy óráig is eltartott, mire elfogyott.

– Úgy látom, valaki megint eltüntetett egyet a kedvenc mentolos csokoládémból! – kiáltott fel hirtelen.

Annabelle szemrehányó pillantást vetett Kloéra, aztán elindult, hogy leszedje a maradék tányért az étkezőasztalról.

– Fogadok, hogy te nyúltad le, dagi! – sziszegte a nővérének.

– Légy kedvesebb a nővéreddel, Annabelle! – korholta az apukájuk.

Kloé lelkiismeret-furdalást érzett, pedig nem ő dézsmálta meg anyukájuk csokikészletét. Apukája mellé állt a mosogatóhoz.

– Miért próbáltad eldugni a kolbászodat, Kloé? – kérdezte az apukája. – Megmondhattad volna, ha nem ízlik.

– Nem akartam eldugni, apa.

– Akkor mit akartál csinálni vele?

Abban a pillanatban megjelent Annabelle egy rakás koszos tányérral, mire a mosogató páros elhallgatott. Megvárták, amíg Annabelle kimegy.

– Apu, láttad már azt a hajléktalan bácsit, aki ott lakik a padon?

– Büdöss úrra gondolsz?

– Igen – bólintott Kloé. – A kutyájának kopogott a szeme az éhségtől, és szerettem volna vinni neki egy-két kolbászt.

Kloé füllentett, bár nem túl nagyot.

– Hát, szerintem nincsen abban semmi rossz, ha viszel egy kis ennivalót Büdöss úr kutyájának – mondta Kloé apukája. – De többször ne csinálj ilyet, rendben?

– De…

– Többet ne csinálj ilyet, Kloé. Különben Büdöss úr arra számít majd, hogy mindennap megeteted a kutyáját. Most menj, és vedd ki azt a csomag kolbászt a crème fraîche mögül. Bármi legyen is az. Reggel, mielőtt anyád felébred, megfőzöm, és odaadhatod Büdöss úréknak…

– MIBEN MESTERKEDTEK TI ODAKINT? – kiabált ki a nappaliból Kloé anyukája.

– Ööö, izé, éppen arról beszélgetünk, hogy a királynő négy gyereke közül kit csodálunk a legjobban – felelte Kloé apukája. – Nekem Anne a jelöltem, lenyűgöző a lovaglótudása, Kloé viszont Károly herceg mellett kardoskodik, az egyedülálló organikuskeksz-kollekciója miatt.

– Remek! Csak így tovább! – harsogta Kloé anyukája a szomszéd helyiségből.

Apukája huncut mosollyal Kloéra pillantott.