KUN ÁRPÁD

BOLDOG ÉSZAK

Aimé Billion mesél

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Kun Árpád, 2013

Felelős szerkesztő: Darvasi Ferenc

A borítót Pintér József tervezte

ISBN 978-963-14-3147-6

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ

Meghaltak sorban nagyapám, apám, anyám. Mindhárom ember, akihez egyáltalán valami közöm volt. A haláluk kellett hozzá, hogy újrakezdődjön az életem, és elutazzam Beninből.

Akkoriban húsz éve dolgoztam már a cotonou-i francia kórházban mint segédápoló, egy ideje pedig munkaidő után és hétvégente segítettem a Norvég Evangélikus Egyház misszionáriusainak, akik másfél évvel korábban menekültek át a polgárháború sújtotta Elefántcsontpartról. Elkísértem őket a hivatalokba, ahol terepismeret nélkül és hiányos franciatudással nem boldogultak volna, ültem mellettük a bibliaórán és a házimunka-tanfolyamon. Imákat és hálaadásokat fordítottam franciára, de fonra, jorubára és minára is, mikor milyen társaság gyűlt össze a misszión. Norvég módra naponta hat-nyolc bögrével megittam híg, cukor nélküli kávéjukból, amitől éberek lettek az éjszakáim, ettem a tejfölös-lekváros gofrijukat vagy a csokoládés muffint, ami édes fűrészporrá omlott a számban. Az volt az érzésem, hogy az általuk hirdetett Jézus Krisztussal ugyanúgy, mint velük, munkakapcsolatban állok, nem jutott eszembe, hogy elkötelezzem magam mellette. A misszionáriusok sem akartak külön engem megtéríteni, valószínűleg arra számítottak, hogy előbb-utóbb magamtól megnyílok majd az evangéliumnak. Óvatosan kezeltek, pedig nem sejthették, hogy a nagyapám javasember volt, méghozzá olyan, aki a vudu Luther Mártonja lehetett volna, ha fűti némi becsvágy.

A misszió épülete messze kint, Cotonou egyik külvárosának a szélén állt. A francia kórházból Ouidah felé kellett elindulni, és fél órát autózni, hogy odaérjen az ember. Az első napokban a norvégok felváltva szállítgattak oda-vissza, majd, miután kiderült, hogy tudok vezetni, a misszió bérelt nekem egy Volvót a svéd nagykövetségtől.

A városban pár saroknyira egymástól benzines pultok álltak, amelyeken kisebb-nagyobb műanyag flakonban, üvegben vagy fémkannában Nigériából csempészett üzemanyagot árultak. Az első délután találomra lefékeztem a vedokói kereszteződésben az egyik előtt, és betöltettem az autóba két tizenöt literes demizson sárgás tartalmát. Három napig, amíg ki nem ürült a tank, semmi gyanús zörejt nem hallottam, és egyszer sem fulladtam le. Ebből arra következtettem, hogy a betöltött üzemanyag nem tehetett túl nagy kárt az autó motorjában. Így később, ha tankolni kellett, a vedokói kereszteződésben lassítottam a misszióból jövet vagy menet, és mindig ugyanaz elé a pult elé álltam be, sőt, ugyanannak a két tizenöt literes demizsonnak a tartalmát töltettem be a benzinárussal, még ha más-más árnyalatúnak látszott is alkalomról alkalomra az üvegen áttetsző, sárgás folyadék.

Az egyik ilyen tankolásnál a benzinárus visszatette a kiürített demizsonokat a pultra, és ahogy szokta, nagy odafigyeléssel letörölte egy piszoktól megfeketedett ronggyal a tanksapka mellé lefolyt benzint a kocsi oldaláról. Amikor felpillantott, elégedett arcát ingerült grimasz rántotta össze. Egy tőlünk pár méterre álló fehér turistát nézett, aki éppen visszaeresztette a nyakában lógó fényképezőgépet, és mintegy utólagos engedelmet kérve a fotóért, bocsánatkérően intett.

– Megmondaná neki, hogy ne fényképezgessen?

Értettem a benzinárus idegességét. Azokban a napokban mindegyik újság címlapján ott virított, hogy a kormány egyszer és mindenkorra véget akar vetni a törvénytelen benzinárusításnak, már nem csak magas pénzbírsággal, de börtönbüntetéssel is fenyegetőzött. Azt viszont nem értettem, hogy miért éppen nekem kéne szólnom annak a turistának.

– Mert a maga kocsijából szállt ki – mondta az ellenvetésemre a benzinárus.

– Az lehetetlen, egyedül utazom – kértem ki magamnak. – Ez a fickó különben is motorral furikázik. Nem látod, hogy bukósisak van nála?

A bukósisak Cotonou-ban ritkaságnak számít, annak ellenére, hogy a benini közlekedési szabályok szerint minden motorosnak kötelező lenne hordania. De mivel drága, és lekvárrá fő benne az ember agya, ráadásul könnyen ellopható, senkinek se látni a fején. Éppen ezért ez a fényképezőgépes turista, kezében a bukósisakkal, nem mindennapi látványt nyújtott.

A benzinárus lenyelte a megjegyzését, nem akart szóváltásba keveredni velem, aki törzsvásárlóként visszajártam hozzá. De azért odamutatott a Volvo ellentétes oldalára, mint tárgyi bizonyítékra, ahol a vezetőülés mögötti ajtó, mintha ott szállt volna ki valaki, szélesre volt tárva, és belógott a kereszteződés forgalmába.

Nem emlékeztem rá, hogy megállás után hozzányúltam volna ahhoz az ajtóhoz, azt hittem, elromlott a zár, és az egyik zökkenőnél magától kinyílt. Akárhogy is volt, futottam, hogy még azelőtt visszacsukjam, mielőtt fennakad rajta egy robogó, vagy letépi valamelyik teherautó.

Már újra a volán mögött ültem, vezettem tovább Ouidah felé a főúton, és volt időm belegondolni, hogy ez a bukósisakos turista, ha nem is az én kocsimból szállt ki, azért valahonnan ismerős. Fehérekkel csak a kórházban volt dolgom, ezért végigvettem a kollégáimat a sebészeten, ahová a legtöbbet beosztottak az utóbbi időben, aztán a belgyógyászaton, a neurológián, a fül-orr-gégészeten, mindenhol, ahol az épületben meg szoktam fordulni, de a felidézett arcok között nem találtam az emberemet. Akkor eszembe jutott, hogy valamelyik régi önkéntes lehetett, aki azóta már hazautazott Északra, és most visszajött látogatóba. Ahogy nagyjából senkivel, velük se kerültem közelebbi kapcsolatba, így személyes emlékem egyikükről se maradt, legfeljebb fényképként éltek tovább számomra a kórházi emlékkönyvben. De azt az emlékkönyvet is évekkel korábban lapoztam fel utoljára.

Idáig jutva belém hasított a felismerés, hogy édes Legbám, de hiszen ez maga az apám volt. Idősödő fehér ember, sárgás bőr, enyhén vágott szem. Csak azért nem ismertem fel ott rögtön, mert azon az egyetlen fényképen, amit egyáltalán láttam róla valaha, és ami a kórházi emlékkönyvbe volt beragasztva, még alig múlt huszonhárom éves.

Minden erő kiment a tagjaimból, alig bírtam tartani a kormányt és nyomni a gázpedált. Miközben szélre húzódtam a városból kiömlő kaotikus forgalomban, kórusban átkoztak a motoros taxisok. Amelyiküknek egyáltalán működött, még a dudáját is nyomta rám. Miután végre le tudtam állni az útpadkán, egy ajtaját vesztett minibusz, amely kénytelen volt kikanyarodni mögülem, nagyot taszított hátulról a lökhárítómon.

Amikor pár perc múlva visszaértem a vedokói kereszteződéshez, és újra lefékeztem a pultja előtt, a benzinárus furcsa szemeket meresztett rám.

– Nem láttad, hogy hova ment az a fehér alak az előbb?

A benzinárus egy darabig nem válaszolt, majd azt mondta:

– De hát hozzád szállt be, amikor elindultál, most meg tőled ugrott ki.

– Tessék?

– Nézd csak meg! Ott megy.

Odanéztem, ahová mutatott. Ott ment az apám. Tényleg ott ment, még ha csak a hátát mutatta is abban a pillanatban. Lépkedett, de nem nézte, merre. A feje előrebiccent, menet közben babrált valamit a nyakába akasztott fényképezőgépen, a karján még mindig bukósisak lógott. Kék, kopott inget, fehér vászonnadrágot hordott, inge ujja fel volt hajtva a könyök fölé, ahogy a hosszú nadrág szára is térdig feltűrve. Vékony csontú, középtermetű volt, ritkás, hosszú haja hátul hippisen lófarokba fogva egy befőttesgumival.

Kiszálltam az autóból, de lépni se bírtam. Remegett a lábam, rá kellett könyökölnöm a kocsiajtóra, mert különben összecsuklottam volna.

Az apám elért az első sarokig, ott visszafordult. Kényelmesen beállította az objektívet, lefényképezett minket, majd, mintegy utólagos engedélyünket kérve, elmosolyodott. A fényképezés után, mint aki meggondolta magát, hogy mégse fordul be a sarkon, elindult visszafelé, felénk. A fényképezőgépet visszaeresztette a nyakába. A bukósisakot lehúzta a karjáról, két kézbe fogta, és menet közben a fejébe nyomta. Bukósisakban jött tovább, komótosan, eleinte tétovázva indult meg, de azután egyre határozottabban lépdelt.

Ahogy közeledett, fokozatosan süllyedt bele a földbe, mintha ingoványon járna, ami nem bírja meg a súlyát. Lépésenként tűnt el szandálos lábfeje, csupaszon maradt bokája a vörös színű egyenlítői talajban. Már térdig gázolt benne, combig, derékig, mellig. Mire odaért hozzánk a benzines pultig, csupán bukósisakos feje állt ki, de egy mély, morgós cuppanással azt is elnyelte a föld. Egy darabig még örvénylést éreztem a talpam alatt, majd egyre gyengébben valami remegést, legvégül csak a kereszteződésben mellettünk dübörgő forgalom rázkódását. Az aszfalt, ami az előbb még lomha iszapként örvénylett, újra mozdulatlan lett, és ugyanolyan sima, mint annak előtte.

Döbbenete elmúltával a benzinárus leguggolt, utána akart nyúlni az elmerülő bukósisaknak. De hiába tapogatta a földet, nem tudta belemélyeszteni az ujjait, mert az már visszakeményedett. A lábamnál, egy üres üvegpalackon visszatükröződve, megdermedt apám mosolya, úgy, ahogy kivillant a bukósisak plexilemeze alól, az a mosoly, amivel apám még holtában, fényes nappal kísértő halottként is elnézést kért, amiért létezni merészel. Ismertem a mosolyt, ez volt ráfagyva a huszonhárom éves gyakorló orvos arcára azon a kórházi emlékkönyvbe beragasztott fényképen. Nagyot rúgtam az üvegpalackba, amely begurult a pult alá.

Öt nap múlva kifogyott tankkal megint lefékeztem a benzinárus előtt a vedokói kereszteződésben. Nem láttam a pultján a két tizenöt literes demizsont, amit be szokott nekem tölteni. A pultja sem az a régi, tekintélyes méretű deszkalap volt, amely magas acélbakon állva mindenféle kannákat, nagy hasú üvegeket, flakonokat tartott, hanem egy felfordított gyümölcsösláda, rajta egy-két sárgálló kólásflakon és néhány nyomorúságos konzervdoboz. A ládától nem messze kormos üvegcseréphalmok és szétolvadt műanyagkupacok hevertek, mint egy furcsa állat oszlásnak indult teteme. A tetem körül többméteres körben feketére volt perzselve a föld, magát a benzinárust égési sebek borították, mellette hosszú bot meredt, a bot végén színes, rontás elleni háncscsomókat lengetett a szél.

A jorubáknál a hullamerevség kioldódása után felültetik a halottat, hogy az méltón fogadhassa a látogatóit. A benzinárus ilyen pár napos hullaként kókadozott a gyékényén, de engem meglátva feltámadt. Nyakon ragadott egy benzinnel töltött kóláspalackot, és elindult bicegve az autó felé. Időm se volt megkérdezni, miféle szerencsétlenség pusztított a pult körül, mert már üvöltött.

– Szakpata küldjön rád fekete himlőt, te sátánfattya, még ide mered dugni azt a mocskos pofádat?!

Amíg beletömte a fojtást a palackba, és az öngyújtót kattintgatta, gyorsan fel tudtam tekerni az ablakot, és a gázra taposva repülőstartot vettem. Az utánam hajított Molotov-koktél nem ért célba, a kereszteződés aszfaltján tört össze. De a robbanás ereje még így is meglökte hátulról a Volvót. Mellettem egy motoros taxist kirepített a nyeregből, néhány másik robogót pedig felborított. Őrült sebességgel hajtottam el a helyszínről, és csak hosszú kilométerekkel arrébb mertem félreállni az út szélére egy pocsolya mellé. Lemostam az ablakokról a robbanás kormát, hogy ne nézzen úgy ki a Volvo, ha behajtok vele a norvég misszió udvarára, mintha a pokol mélyéről érkeztem volna.

Közelébe se mentem többé a vedokói kereszteződésnek, ahol megpróbált felrobbantani a benzinárus, aki előzőleg nagy valószínűséggel felrobbanhatott maga is. Mellékutcákban kanyarogva, máshol hajtottam rá az Ouidah-ba kivezető főútra. A következő benzinemet pedig egy másik árusnál vettem meg. Először úgy tűnt, nála se fogtam mellé az üzemanyaggal, de aztán a második tankolás után, alig kanyarodtam ki a pulttól a főútra, szokatlan zajt hallottam a motorház felől. „Amíg a motor nem kezd el rángatni, és az autó simán megy, nincs ok az aggodalomra”, biztattam magam. És tényleg, mire kiértem a misszióig, egyre halkabb lett a zaj, az utolsó szakaszon több kilométeren keresztül csak a motor zúgott egyenletesen.

*

Az egyik cotonou-i alpolgármester felesége, Madame Betty nagy rajongója lett a vudu szellemeknek, miután Beninben elmúlt a marxista-leninista diktatúra, és azok kiléphettek az illegalitásból. Hosszabb távon azonban észre kellett vennie, hogy nem viszonozzák ugyanazon a hőfokon az érzelmeit, mint amit joggal elvárt volna tőlük. Széles mosollyal vitték hátra a szentélyük mögé az ajándékait, harapták le a tőle kapott kakasok, bárányok fejét, hogy a vérüket magukba szívva teljesíteni tudják a kéréseit, de általában túlvállalták magukat. Nem lehetett építeni rájuk, túl szeszélyesek voltak, hol megcsinálták, amit ígértek, hol nem. Madame Betty elégedetlensége azután csapott át nyílt felháborodásba, hogy egyetlen, imádott fia Mamy Wata rabszolgája lett.

Mamy Wata egy szirén, aki a tengerek és vizek úrnőjeként a hullámok hátán lovagolva szertecsatangol a világban. Az afrikai szellemek közül az egyedüli, akinek világos bőre van. Szívesen vegyül fehér emberek közé, de ott mégis inkább a feketékkel gonoszkodik. Akkor is felúszott a Szajnán, és félretolva a parthoz kötött uszályokat Nanterre-ben, az egyetemi campushoz közel gyönyörű félvér diáklányként mászott partra. Falatnyi hátizsákjából, amely akkoriban nagy divat volt Párizsban, előkapta sminkes kistükrét, meg a kenceficéit, megigazította a toalettjét, és egyenesen beült az egyik előadásra. Ott illegette magát, amíg az óra végére teljesen magába nem bolondította Madame Betty mellette ülő fiát, aki a nanterre-i egyetemen tanult közgazdaságtant. Ha pedig egyszer elszédítette, nem eresztette a szerencsétlent, a Fouquet étterembe vitette magát vacsorázni a Champs Élysées-n, és a Lutécia szállodában hempergett vele selyemágyon. A fiú Benin egész évi nemzeti jövedelmét el tudta volna költeni rá. Madame Betty hiába könyörgött Mamy Watának, az addig nem eresztette ki úszóhártyás karmai közül a fiút, amíg ki nem szívott belőle vért, velőt, és le nem rágta róla a húst.

Madame Bettynek személyesen kellett Párizsba repülnie. A metró egyik aluljárójában talált rá a fiára, ahol az tangóharmonikázva koldult, és a Saint Eustache templomnál együtt állt sorban ingyen osztott hagymalevesért a clochard-okkal, hogy éhen ne vesszen. Madame Betty hazahozta Cotonou-ba, és itthon megpróbálta kihúzni abból a feneketlen kábulatból, ahová a szerelmi csalódás és a kábítószerek taszították. De akkor már nem a vudu szellemekhez könyörgött, hanem, mivel felháborodásában katolizált, a cotonou-i püspökkel mondatott miséket a felgyógyulásáért. Miután a fiú újra egészséges lett, és visszatért Párizsba, ahol végül sikerült szereznie valamilyen diplomát, Madame Betty kibékült a vudu szellemekkel, de jóban maradt a püspökkel is. A szíve azonban már egy harmadik társaság felé húzott : a norvég misszionáriusokat vette a védőszárnyai alá.

Azon a napon, amikor másodszor tankoltam fel a Volvót az új benzinárusnál, Madame Betty férjének, az alprefektusnak a kocsija még kihozta Madame Bettyt és társaságát a misszióba, de a házimunka-tanfolyam után már nem akart újra elindulni. Szívatás, bebikázás, húzatás mit se használt, az autóba, egy gyönyörű Citroën Picassóba nem tért vissza az élet. A sofőr lemobilozta az alprefektus többi emberével, hogy másnap reggel behúzzák a Picassót Cotonou-ba, ő pedig a ledöntött hátsó ülésen tölti az éjszakát.

Madame Bettyék a visszaúton hozzám szálltak be. Madame Betty meg az egyik barátnője mellettem az anyósülésen, öt másik asszony és lány pedig hátul ült. A hét nő teli torokból énekelte az aznap tanult evangélikus zsoltárt jorubául, vagy levegőt se véve egyszerre fújták a magukét, azt tárgyalva, milyen legyen a gallérja meg a szegélye annak a keresztelési köpenynek, amit egyformára varrnak majd meg maguknak a következő húsvétra, amikor mindnyájan be akartak lépni a Norvég Evangélikus Egyházba.

Csak miután Cotonou-ban kiszálltak, és vége szakadt a zsinatolásuknak, akkor hallottam meg újra a zajt. Tisztán szólt a motorzúgás alatt, miközben végighajtottam azon a néhány elcsendesedett éjszakai utcán, ami még hátra volt a francia kórház szögesdróttal kerített parkolójáig, ahol a Volvót szoktam hagyni éjszakára.

Beálltam az autóval, levettem a gyújtást, a motor elnémult, de a zaj nem akart megszakadni. Csak mintha akkor már nem a motorház felől jött volna, hanem valahonnan az autó alól. Hallottam történetet mérges kígyóról, amely melegedni a motorháztető üregébe fészkelte be magát éjszakára, és csak másnap reggel, amikor a kocsi teljes sebességgel robogott a nyílt országúton, akkor bújt elő, megelevenedett ablaktörlőként tekergett a szélvédőn, aztán sértődötten, amiért háborgatták, bemászott az utastérbe, és halálra marta a vezetőt. Arra gondoltam, hogy talán a Volvo alvázában meghúzta magát valami állat, a megállás után kimászott, jelenleg pedig a kocsi alatt lapul. Óvatosan kinyitottam az ajtót, az autóból kilépve minél távolabb próbáltam letenni a lábam, hogy az állat ne kaphasson bele a bokámba. A talpam alatt az aszfalton ugyanazt a lusta örvénylést éreztem, mint azután, hogy az apám bukósisakos feje elmerült a benzinárus pultja mellett. Lehasaltam, benéztem a kocsi alá, de csak mély árnyékot láttam. Ha innét hallgatóztam, tisztán kivehető volt, hogy a hang nem onnan, hanem a föld alól jön. Odaszorítottam a fülemet a földhöz. Tudtam, nem a zuhogó szennyvíz próbál mondani valamit, amely a kórházból kifolyt a csatornában, de abban már nem voltam biztos, hogy tényleg az apám motorozik-e a föld alatt.

A városra a szokásos áramhiány miatt aznap éjszaka is vaksötétség borult. A kórház főbejárata fölött és az ügyeletes ambuláns orvosnál égő lámpák, amelyek az alagsori aggregátorról kapták az áramot, távoli csillagként pislákoltak, nem világították be a parkolót. A kijárat mellett üres kátrányoshordóban olajos rongyok égtek, a fényük szeszélyesen ringatta az autók árnyékát. Alig hallottam, mit mond az éjjeliőr, aki kiengedett a sorompónál. Addigra már a fülembe költözött, és ott dörömbölt a föld alatti hang.

Dörömböléssel a fülemben aludtam el, és azzal ébredtem fel. Kint, az utcákon már elindult az élet, kiabáltak, dudáltak, a parkoló kerítése mellett motorbiciklis taxi húzott el, okádta a füstöt, mert nem volt kipufogócsöve. Sejtettem, hogy éktelen zajjal berreg, de csak szúnyogzümmögésnyit hallottam a belső zaj miatt.

Az ouidah-i főút felé fordultam ki a Volvóval a parkolóból. Most az egyszer nem a misszióba akartam menni, hanem a tengerparton továbbhajtva egyenesen Ouidah-ba, ahol kilenc titkos társasága székelt az egunoknak.

Halott apám megjelenése Beninben párját ritkító kivételnek számított. Azt mutatta, hogy a lelke nagyon messziről érkezhetett el idáig, mivel fittyet hányt a visszajáró szellemek helyi etikettjére. Nálunk ugyanis a holtak vonakodnak személyesen mutatkozni. Fényes nappal sose járnak vissza, de még ha éjjel jönnek, akkor is félénk állatok módjára megtartják a tisztes távolságot maguk és az élők között. Az egunok a tartózkodó ősök helyett vonulnak fel a nagy ünnepeken, és pörögve táncolnak a menetben. Olyankor a színes, kagylókkal díszített, szőnyegszerű anyagok alól, amelyek tetőtől talpig beborítják őket, fojtott dörömbölés szűrődik ki, szakasztott olyan, mint ami az én fülembe fészkelte be magát. Ezt a fojtott dörömbölést, amit a nem mutatkozó, de jelen lévő halottak hallatnak, az egunok, ha az élők kíváncsiak rá, mit üzennek nekik odaátról, le tudják fordítani. Arra gondoltam, hogy erre a tolmácsolásra most nekem is szükségem lehet.

Ahogy hajtottam kifelé a városból az országúton, úgy vált a dörömbölés egyre hangosabbá. Mire odaértem, ahol a misszió épülete felé máskor le szoktam térni, kénytelen voltam leállni, mert elviselhetetlenül hasogatott a fülem. Rátapasztottam a kezem, a belülről jövő nyomást kívülről próbáltam leszorítani.

– Hagyd abba, apám! – üvöltöttem a kormányra borulva, ahogy a torkomon kifért. Abban a pillanatban semmi kétségem se volt, hogy ő veri hatalmas doronggal a dobhártyámat, mint az üstdobot.

Hirtelen ötlettől vezérelve visszakanyarodtam Cotonou felé. Alig hajtottam pár száz métert az ellenkező irányba, amikor apám letette a dorongot, és már csak kézzel verte a ritmust. Ahogy közeledtem a városhoz, úgy csillapultak dobhártyámra mért ütései. Benn, a városban újra a reggeli dörömbölés szólt a fülemben, ami ugyan majdnem megsüketített, de az előbbi pokoli fájdalomhoz képest mégis nagy megkönnyebbülést okozott.

A cadjehouni körforgalomban mintha azt suttogta volna a dörömbölés, hogy ne a kórház felé kanyarodjak vissza, hanem hajtsak tovább a Steinmetz bulváron. Úgy tettem, mire a dörömbölés fokozatosan kabócacirpeléssé finomult. A bulvár végén már egyenesen úgy hatott, mintha kellemes muzsika lenne. Jobb kéz felől a francia konzulátus üvegfalú épülete tornyosult. Nem volt kétséges, hogy megérkeztem. Amikor az épület előtt levettem a gyújtást, apám már csak az ujjbegyeivel pergetett, amikor pedig kiszálltam a Volvóból, és a konzulátos előtti lépcsősor legalsó fokára léptem, egyszer s mindenkorra abbahagyott mindenféle dörömbölést a fülemben.

*

Apám fehér embernek nézett ki. Pedig ő sem volt az, csak felerészben. De az őhozzá kevert másik szín nem az ébenfekete volt, mint az én esetemben, hanem a sárga, amely fehér bőrének fakóbarna árnyalatot adott. Legalábbis azon a fényképén, amit a kórház emlékkönyvéből ismertem róla. A redő, amely finoman ráereszkedett mandulavágású szemére, egyértelműen megmutatta az eredetét. Vietnamban született egy vietnami nő és egy francia őrnagy fiaként nem sokkal Francia Indokína összeomlása előtt. Már ügyesen foghatta az evőpálcikát, amikor a családnak menekülnie kellett, miután a francia expedíciós hadtest, amelyben a dicső idegenlégiósokat vezetve ott harcolt az apja is, megsemmisítő vereséget szenvedett Dien Bien Funál a vietnami néphadsereggel szemben.

A szülei már Franciaországban váltak el. Ő maga két szék között a pad alá esett. Vietnami anyját hivatalosan lemondatták róla, de francia apjánál se lakhatott, mivel annak új felesége hosszú évek próbálkozása után se fogant meg soha, és semmitől se irtózott jobban, mint apámtól, a mostohafiától, akinek a jelenléte kínzó módon emlékeztette őt élete nagy kudarcára, a meddőségére. Apámat francia nagyszülei fogadták magukhoz, de ők se sokáig, mert őket meg arra emlékeztette, hogy unokájuk sajnos nem francia nőtől való. Apám bentlakásos katonai gimnáziumba került, de azután nem tisztnek tanult tovább, hanem az orvosi egyetemet választotta.

A hozzá legközelebb állók nem kértek belőle. Jófiúként ő mégis nekik akart megfelelni. Hogy elébe menjen a visszautasításuknak, igyekezett elfeledtetni elhibázott eredetét, úgy viselkedett, hogy minél kevésbé legyen a terhükre. Minden gesztusából, szavából, amivel feléjük fordult, az sugárzott: isten ments, hogy érzelmileg fölöslegesen megerőltessék magukat, és azon fáradozzanak, hogy megszeressék.

Francia nagyszülei egy Bordeaux melletti kisvárosban, Saint-Foy-La-Grande-ban éltek, kései leszármazottai voltak azoknak a ritka hugenottáknak, akiket az istenfélő francia katolikusok nem mészároltak le és ki se üldöztek a hazájukból annak idején. Miután egyetlen unokájuk végzős hallgató lett az orvosi egyetemen, számítani lehetett rá, hogy kiköltözik a diákszállóról, és hazatér a nagyszülői házba, ami kellemetlenül érinthette volna őket. Szerencsére azonban úgy adódott, hogy továbbra is sikerült távol tartaniuk. A nagyapa egyik közeli ismerőse, egy jó hírű orvos, néhány éve már Afrikában dolgozott. Főorvosként rendelőt vezetett Cotonou-ban, amely az adminisztrációs központja volt a francia gyarmatból éppen akkoriban független állammá vált Dahomey-nak, ahogy akkoriban Benint nevezték. Az egyik franciaországi látogatásán találkozott a nagyapával, aki fejcsóválva említette neki, hogy unokája a család férfitagjainak kalandvágyó természetét örökölte, és szeretné valahol messze elvégezni a szakmai gyakorlatát. Erre a főorvos készségesen felajánlotta, hogy odaveszi magához a cotonou-i rendelőbe.

Apám örömmel teljesítette azt, ami a nagyapja szerint a hasznára vált. Talán még meg is könnyebbült, hogy ennyire távolra kerül, és légypiszoknak tűnhet a családi tablón. Ide jött tehát Cotonou-ba, ahol megismerte az anyámat.

Anyai nagyapám valamikor bennszülött hivatalnok volt, akit ösztöndíjjal Franciaországba küldtek államigazgatást tanulni, és olyan káprázatos karriert futott be a gyarmati adminisztrációban, hogy végül Dahomey egyik alkormányzója lett. Ha hivatali pályán marad, Nyugat-Afrika főprefektusa, a francia nemzetgyűlés egyik afrikai képviselője lehetett volna a szenegáli Léopold Sédar Senghor oldalán, és talán a függetlenné váló Dahomey első, puccsal megdöntött elnöke. De ő levette a nyakkendőjét, keményített gallérú ingét, és örökre hátat fordított a hivatalnoki pályának, miután váratlanul meghalt a felesége. Azt, hogy meghalt, akkor még csak gyanítani lehetett, mert a holtteste nyom nélkül eltűnt a koporsóból. Onnan, ahová önszántából feküdt be azért, hogy megmentse a Föld legszelídebb népét, a bnokimókat. Nagyapám, hogy megtalálja őt akár a halálban is, javasembernek állt.

Apám szakmai gyakorlata idején tehát fekete nagyapám már javasember volt, és kettesben élt a lányával, az anyámmal, aki éppen akkor sárgalázat kapott.

Nagyapám javasemberként annak az Oszanyinnak, a gyógyítás szellemének volt a beavatottja, aki az ősidőkben túl egészségessé tette a hozzá forduló embereket, így a javasemberei pacientúra nélkül maradtak, és csak lógatták naphosszat a lábukat. A feleslegesség érzése töltötte el őket, elcsüggedtek, majd csüggedésük keserű dühbe csapott át. Fogták magukat, testületileg elmentek, hogy bepanaszolják főnöküket, Oszanyint Legbánál, a gondolkodás szelleménél, aki az Elérhetetlen Isten után a leghatalmasabb. A bölcs Legba türelmesen végighallgatta a sirámaikat, majd, miután elbocsátotta őket, a Niger habjaiba vetette magát, lévén, hogy leginkább úszás közben szeretett eltöprengeni a világ dolgain, pihenés gyanánt időnként a krokodilok rücskös hátára könyökölve. A forrástól az óceánig kétszer oda-vissza úszott a nagy folyamon, mire kitalálta, hogy miképpen vessen véget a tarthatatlan állapotnak. Még aznap éjjel felgyújtotta a kunyhót, ahol Oszanyin aludt. A lángoló kunyhó összedőlt, és az izzó gerendák alól Oszanyin megperzselve, megnyomorodva mászott elő. Féllábú, félkarú, félszemű lett, az átélt sokk hatására még a hangját is elveszítette. Azóta, ha kinyitja a száját, csak nevetséges, madárcsicsergésszerű hangokat képes kiadni. Az emberek nem tudtak többé közvetlenül hozzá fordulni testi-lelki nyavalyáikkal, rászorultak a szellem javasembereinek a közvetítésére, akik így újra megtalálták helyüket a világban. A Nagy Összhang Legba bölcsességének hála visszaállt, csak az emberek egészsége lett rosszabb, hiszen a javasemberek között akadtak, akik ügyetlenül, és akadtak, akik tehetségesebben végezték a feladatukat.

A nagyapám, amennyire meg tudom ítélni, az utóbbiak közé tartozhatott. A tünetek alapján mindenesetre látta, hogy anyám nem váltólázat vagy vérhast kapott, hanem sárgaláza van.

Mindegyik vudu szellem vonzódik valamilyen anyaghoz, vagy egyenesen függ tőle. A legkisebbek esetleg az elhullott elefánt velejét szopogatják előszeretettel, vagy közönséges majomkórót rágnak, míg a leghatalmasabbak titkos, bódító hatású szert cseppentenek a nyelvükre. Abban viszont közösek, hogy kedvenc anyagukkal megkínálják saját javasemberüket, hogy neki is jusson a boldogságból és gyógyítani tudjon. Oszanyin az egyetlen, aki minden hatóanyagot ismer. Nagyapám Oszanyin beavatottjaként tudta, hogy semmiféle anyag nem használ a sárgaláz ellen. Mivel alkormányzóként hajdan eleget vesződött a tömegoltások szervezésével, tisztában volt azzal is, hogy ugyan létezik ellene védőoltás, csakhogy azt jóval korábban kellett volna beadni.

Az első napokban mégsem aggódott, azt remélte, hogy a kór anyámon ugyanolyan ártatlanul végigfut, ahogy az esetek többségében a hasonlóan erős szervezetű betegeken. Csak akkor ijedt meg, amikor anyám a negyedik napra besárgult. Hiába kezdett el vele nagy mennyiségben tisztító, majd görcsoldó főzeteket itatni, kérve az adott főzet fölött őrködő szellem jóindulatát, anyám pulzusa leesett, megmerevedett izmaiban hasogató fájdalmat érzett, és az ötödik napra szeme fehérje aranyszínű lett, mint az oroszlán szeme, kómába esett, a hatodik napon pedig kátrányfekete lé folyt a szájából, és már semmiféle folyadékot nem lehetett beleerőltetni. Nagyapám pontosan ismerte a lehetséges folytatást, tudta, hogy anyámnak legfeljebb egy-két napja van hátra a teljes kiszáradásig és kihűlésig.

Ekkor, hogy megállítsa a hányást, kúpot nyomott fel anyám végbelébe. A beadott szer Oszanyin egyik titkos növényéből készült, amely csak kis adagban hányáscsökkentő. A kúp felnyomása után nagyapám nagy adagot vett be belőle, azért, hogy átjusson a szellemek világába.

A szellemek világába több út is vezet. Az egyik a látóhatár függönyén keresztül, ami az egyszerű halandó előtt, aki mindig csak közeledik feléje, anélkül, hogy valaha elérné, fokozatosan húzódik félre az újabb és újabb táj elől, de soha nem nyílik meg. Egyedül a javasemberek képesek hirtelen félrerántani. Ők mögötte a szellemek világába jutnak.

Nagyapám, mint olyan javasember, akinek az agya a múltban európai módra járt, tudta, hogy a sárgalázat egy kórokozó vírus okozza. Afrikai módon visszakövethette volna a vírus útját egészen a rontás eredetéig, és megtalálhatta volna anyám környezetében azt, aki valamelyik apró szellemecske segítségével elindította végzetes röppályáján a vírushordozó, fertőző szúnyogot. De a tehetetlenségből eredő bosszút megvetette. A hatalmát ott akarta kipróbálni, ahol a szellemek nem vírusok és ellenanyagok álarcát magukra öltve küzdenek, hanem szemtől szemben. Ott, ahol az Elérhetetlen Istenen kívül mindenki egyenlő. A leggyengébb is átváltozhat leghatalmasabbá, és a legnagyobb legkisebbé, ott, ahol a sárgaláz legyőzhető.

Hogy nagyapám és a sárgaláz hogyan küzdöttek meg egymással, soha nem tudtam meg pontosan. Nagyapámat szigorú titoktartás kötelezte, hogy hallgat a látóhatár függönye mögött történt dolgokról. Se élve, se halva nem mesélhetett róluk anélkül, hogy Oszanyin haragját ne vonja magára. Ennek ellenére, Oszanyin neheztelését vállalva, holtában egyetlenegyszer, a dassa-zouméi nagy baobabfán, ahová életem legnehezebb időszakában elzarándokoltam, mégis beszélt erről a küzdelemről.

Nagyapám és a sárgaláz nem bírtak egymással, egyiknek sem sikerült felülkerekednie a másikon.

A sárgaláznak nem volt sietős, nagyapámnak viszont rövid idő múlva vissza kellett térnie a látóhatár függönye mögül az anyámhoz, hiába hevert még sokáig a túloldalon a küzdelemtől végsőkig elcsigázva. Nagy összpontosítással visszaterelte életerejét a testébe, hogy az megmozduljon, és ne heverjen ugyanolyan magatehetetlenül, ahogy az anyám teste.

Amikor már képes volt rá, felnyalábolta az anyámat, akinek a szájából a hányáscsillapító hatására legalább a kártányfekete lé nem folyt már, és bevitte a franciák által működtetett orvosi ügyeletre. Történetesen oda, ahol apám frissen végzett medikusként a gyakorlatát végezte.

Abban az évben az esős évszak még több csapadékot hozott, mint általában. A hetek óta szünet nélkül szakadó monszuneső miatt hömpölygött az ár egész Cotonou-ban. Az orvosi rendelő területén térdig ért a víz. Ömlött a folyosón, a vizsgálóhelyiségekben, de még a műtőkben is. Nagyapám a fal mellett ült a lassú sodrásban anyámmal az ölében, amikor apám hozzájuk lépett. Föléjük hajolt, kitapintotta mindkettőjük pulzusát. Megállapította, hogy alig észlelhető.

Cotonou-ban és környékén tömegessé váltak abban az időben a sárgalázas esetek. De miután Dahomey hatóságai ügyesen zsonglőrködtek az adatokkal, ahogy azt egyébként még a gyarmati időkben megtanulták a franciáktól, az előírt érték alatt maradtak a számok. Hivatalosan nem tört ki járvány. Fiatal és büszke államunk fellélegezhetett, annál inkább, mivel függetlenné válása előtt annak a Francia Nyugat-Afrikának volt a része, ahol az utolsó évtizedekben gyakorlatilag eltűnt a sárgaláz azoknak a tömeges oltásoknak köszönhetően, amelyeknek a szervezését dahomey-i alkormányzóként maga nagyapám vezette.

Apám mindenesetre elég tapasztalatot gyűjthetett addig erről az újra gyakorivá vált kórról. Első ránézésre látta, hogy a fiatal nő a sárgaláznak a legutolsó, a halált közvetlenül megelőző stádiumába jutott, teljesen kiszáradt és kihűlt. Nagyapámat se kellett hosszan vizsgálnia, hogy felállítsa a kórismét, miszerint a középkorú férfi kábítószer hatása alatt áll. Klinikai értelemben egyikkel sem volt mit tennie abban a pillanatban. Tapasztalatlan medikusként kissé tanácstalan volt. De nem maradt ideje elgondolkodni, mert elrángatták egy másik sürgős esethez a zsúfolt folyosó másik végébe. Akkor, amikor fél óra múlva visszatért, már csak hűlt helyét lelte mindkét betegnek. Mintha továbbsodorta volna őket a hömpölygő esővíz.

Nagyapám szerint nem oszlik a világ Jóra és Gonoszra, hanem minden, a tárgyak, élőlények, szellemek kicsit ilyenek, kicsit olyanok. Azok, akik két ellentétes oldalra osztják fel a világ erőit, önös érdekből teszik, azért, hogy bebizonyítsák, ők azoknak a jó erőknek a szövetségesei, amelyeket nem kell féken tartaniuk. Ennek következményeként a kezdetben szelídnek tűnő erők átalakulnak ellenségessé. És ez fordítva is igaz. Kitartás és odafigyelés kérdése, hogy egy ellenséges erő mikor szelídül meg.

Hogy dühöngése idején a sárgaláz milyen alakot öltött a látóhatár mögött, nem tudtam meg, de azt később magam hallottam a nagyapámtól, hogy nem véletlenül vizsgálta meg anyámat francia orvosként éppen egy sárga bőrű ember. Nagyapám, aki javasemberi praxisában gyógyított színekkel, és ajánlotta az ebben vagy abban a bajban szenvedőknek, hogy egészségük érdekében ezt vagy azt a színt használják, vagy éppen kerüljék, tudta, hogy a sárga bőrű orvost a sárgaláz küldte annak jeleként, hogy békülékeny hangulatban van.

Anyám nem halt meg másnapra, pedig a diagnózisa szerint meg kellett volna halnia. A harmadik napon pedig jobban lett, nem hányta ki a főzetet, amit nagyapám belé diktált. A testhőmérséklete újra normális lett, és visszanyerte az eszméletét.

Amikor anyám meggyógyult, nagyapám visszatért vele a sárga bőrű francia orvoshoz. Ajándékot vittek, ami nemcsak neki szólt, hanem rajta keresztül a sárgaláznak is, akit nagyapám emlékeztetni akart rá, hogy nagy összecsapásuk kibéküléssel ért véget. Ez még akkor is fontos, ha később más betegnél megint találkozni fognak, és újra az ellentétes oldalon fognak állni.

Apám elfogadta az ajándékot, ami Oszanyin amulettje volt. Cserébe be akarta oltani nagyapámat sárgaláz ellen. Nagyapám elhallgatta, hogy dahomey-i alkormányzóként hajdan az elsők között kapott védőoltást, csak annyit mondott, udvariasan szabadkozva, hogy őt sajnos nem kell, még a gyarmati időkben megkapta a szérumot, azóta immunis. Apám újabb ajánlatára, hogy akkor kapnak tőle fellógatható szúnyoghálót az alvógyékényük fölé, már nem mondott nemet. Pedig mindkettőjük gyékénye felett kifogástalan, szakadásmentes szúnyogháló lógott, amely az alvásuk idejére minden vírushordozó rovartól megvédte őket.

Apám azokból a sárgaláz elleni szérumokból akart beadni neki, és azok közül a szúnyoghálók közül ajándékozott, amelyeket a lelkiismeret-furdalástól gyötört volt gyarmattartó, a francia állam, közvetlenül az általa működtetett rendelőbe küldött, és amelyeknek a beadását és kiosztását nem bízta rá az ország vezetőire, mert ez utóbbi szérumok és szúnyoghálók történetesen továbbkerültek Dahomey-ból, és az egyik szintén sárgalázzal sújtott latin-amerikai országban találtak jó áron vevőre.

Apám udvariasan megkérdezte, hogy a biztonság kedvéért most újra megvizsgálhatja-e az anyámat, akinek a túlélését klinikai csodának tartotta, bár óvatosságból nem minősített, jól megtanították rá, hogy nem tapasztalt eleget ahhoz, hogy ilyen nagy szavakkal dobálózzon. Megvizsgálta egyszer, még egyszer. Harmadszorra azért nem, mert szégyellte magát, hogy egyszerűen nem bír betelni anyám vizsgálatával. Pár nappal később kilátogatott nagyapámékhoz, és azután rendszeres vendégük lett. Anyám testét már nem orvosi szemmel nézte, érdeklődése más természetűvé vált. Amikor végül anyám gyékénye mellé kigöngyölte a sajátját, észre sem vette, hogy az alatt a szúnyogháló alatt fekszik, amelyet ő adott, és amelyet anyám már rá várva tett fel, lecserélve a régit, és apró, illatos virágokat aggatva fel az újra.

Anyám testébe a sárgaláz hűlt helyére nemsokára egy másik lény költözött, akiből én lettem. Amikor megszülettem, apám minden éjszakáját a szúnyogháló alatt töltötte. Lassan már ahhoz is hozzászokott, hogy nemcsak anyám fekszik mellette, hanem két óriáskígyó is. Az óriáskígyók az anyáméi voltak, és sajátos neveltetése folytán úgy hozzátartoztak – ahogy ő mondta –, mint a saját keze és lába, éppen csak érezni nem érzett velük. Apám mindenesetre anyám és az óriáskígyók mellől kelt fel reggelente, és járt be a rendelőbe.

*

Beninbe a norvég misszionáriusok tehát Elefántcsontpartról jöttek át, ahol korábban évekig kitartottak a polgárháborús állapotok között, ám miután többször kifosztották őket, és a Norvégiában összegyűjtött adományok nagy részét az emésztette fel, hogy elrabolt munkatársaikat újra és újra kiváltsák a gerilláktól, kénytelenek voltak magukra hagyni, és Jézus Krisztus gondoskodására bízni azt a néhány testvérüket, akik a helyi muzulmán bennszülöttek közül kikeresztelkedtek.

Cotonou-ban béke éppen volt, de érdeklődés annál kisebb. Az első évben alig lézengtek néhányan a bibliaórákon. Túlságosan nagy volt a nyugalom a misszióban. Botrány csak egyszer tört ki majdnem, amikor a beniniek összeszólalkoztak egymás között, hogy a Noé bárkája alatt hullámzó víz vajon édes volt-e vagy sós. A legtöbbjük katolikusnak volt keresztelve, és bár a vudu szellemek tanácsai szerint élték a mindennapjaikat, eljártak misére is, így a kérdés megítélésében mindenki saját magát tartotta a legilletékesebbnek. A misszió titkára a tettlegesség elszabadulása előtti utolsó pillanatban előkapta a gitárját, és belekezdett egy dalba Jézus Krisztus szeretetéről. Öblös hangja túlharsogta az ordítozást, és a vitatkozók mégse estek egymásnak, sőt a második dalra, amiben már a Szentlélek dicséretét zengte, többen ringatózni kezdtek, végül pedig közös tánc kerekedett. Az összejövetelt záró csokoládés muffint már mindenki jókedvűen tömte magába, híg norvég kávét kortyolva hozzá.

Egy másik alkalommal az egyik misszionárius előadását Krisztus feltámadásáról egy karvalyorrú szudáni férfi szakította félbe, aki mellesleg használt robogók Beninbe szállításával foglalkozott. Azt állította, ő magától a kartúmi kopt metropolitától tudja, hogy Jézust nem tették sírba, nem onnét tűnt el harmadnapon, hanem halála után néhány órával a holttest még ott a kereszten kinyitotta a szemét, kiszedte lábából, tenyeréből a szögeket, mint a kaktusztüskét, lemászott, bement Jeruzsálembe, ahol azt a zsidó főpapot, a Kalifát vagy kit a szakállánál fogva végighúzta a városon, majd egyenesen a pokol legmélyebb bugyrába hajította. A karvalyorrú által előadott apokrif feltámadás-történet nagyobb tetszést aratott a jelenlévők között, mint a kanonizált, amit a misszionárius korábban előadott. Ezt a misszionárius, úgy tűnt, nem veszi a szívére, kifürkészhetetlen arckifejezéssel hümmögött a karvalyorrú meséje alatt. Ami jelenthette azt, hogy ő is ismeri a feltámadásnak ezt a változatát, és tulajdonképpen elfogadja, mint lehetséges verziót, de azt is, hogy elutasítja és istenkáromlásnak tartja. Úgy kezelte a véleményét, mint egy igazi norvég: saját személyes tulajdonának tekintette, és nem osztotta meg senkivel.

A misszionáriusfeleségek házimunka-tanfolyamát is gyéren látogatták. Oda az asszonyok jártak el Madame Betty vezetésével, és megtanulták, hogyan forgassák a kötőtűt. Az elkészült gyapjúzokninak mindegyikük végtelenül örült, és otthon a lakás legfőbb díszeként lógatta fel a plafonra. Annál is büszkébben mutogatták a vendégeiknek, mivel nálunk a legtöbben mezítláb vagy szandálban járnak, és még annak is, aki megengedheti magának, hogy cipőt vegyen, felesleges luxus, hogy ráadásul zoknit húzzon.

A misszionáriusok jelenléte tehát nem maradt észrevétlen, de a szalmatetővel fedett harangláb, amelyet azért emeltek a misszió udvarán, hogy alatta kereszteljék át a megtérteket, elhagyatva ázott a monszunesőben.

Mert ugyan milyen esélye van annak, aki evangélikusként legelőször hal meg Beninben?, kérdezték egymástól a misszióba ellátogató helyiek. Az örök életben már vele van a feltámadt Jézus Krisztus, de addig halottként mihez kezd egy szál magában? Reménykedjen, társaság után sóvárogva, magányosan, hogy meghal nemsokára egy második, egy harmadik, egy negyedik evangélikus? És ha már többen vannak is? A korábban meghaltak tömegeihez képest még akkor is csak maroknyian lesznek, és legjobban teszik, ha fegyelmezetten fekszenek tovább a langyos benini földben, és türelmesen megvárják a Feltámadást, miközben legnagyobb bosszúságukra a félig vudu, félig katolikus halottak kedvükre sétafikálnak fölöttük.

Aztán váratlanul mégis meglett az első evangélikus halott.

A norvég misszionáriusok Elefántcsontparton mahu törzsbeli muzulmánokat térítettek. Így amikor megérkeztek hozzánk Cotonou mellé, az anyanyelvükön és az angolon kívül leginkább még a nálunk teljesen ismeretlen mahu nyelven beszéltek, franciául csak a legelemibb szinten. A többi bevett nyelven, fonul, jorubául vagy minául pedig megszólalni sem tudtak. Szerencséjükre azonban ittlétük első napjaiban kezelni kezdték a lepráját egy nagydarab, jó kedélyű kőművesnek, akiről nemcsak az derült ki, hogy imád beszélni, hanem az is, hogy született nyelvzseni. Folyékonyan csevegett angolul és franciául, és a Cotonou környékén használatos mindegyik bennszülött nyelven, de még norvégul is elboldogult, annak köszönhetően, hogy hónapokig dolgozott korábban norvégoknak, akik az országhoz tartozó kontinentális talapzaton, a tenger alatt geológiai kutatásokat végeztek a benini kormány a megbízásából, amely kétévente ad ki közleményt, miszerint a közeljövőben meg fogják erősíteni a hírt, hogy Benin óriási kőolaj- és földgázmezőkkel rendelkezik, és a világ legszegényebb országai közül katapultálni fog a világ leggazdagabb, olajtermelő országainak exkluzív klubjába.

A leprás kőműves, Eric főnyeremény volt a misszionáriusoknak. Vele vigasztalta őket az Úr az Elefántcsontpartról való kénytelen evakuálásukért. Eric hozzájuk szegődött mindenesnek. A hivatalokba, ahol intéznivalójuk akadt, elkísérte őket, tolmácsolt nekik a bibliaórán, a házimunka-tanfolyamon, nyírta a füvet a kertben, és őrizte a misszió épületét éjszaka.

Végtelenül hálás volt, amiért foglalkoztak a leprájával, amit még az egyik rosszindulatú szomszédja küldött rá hajdan egy falusi vudu szellem segítségével. Eric válaszul vérhast küldött vissza a szomszédra egy másik falusi vudu szellemmel. Hiába halt bele később a szomszéd az így kapott vérhasba, a leprát már egyik szellem se vitte el. Eric bizalma megrendült a vuduban. A misszionáriusok józan gondolkodású, de szerető Jézus Krisztusát ezért nagy lelkesedéssel fogadta. De arra, hogy egy szál magában evangélikus legyen Beninben, ő sem vállalkozott. Habozott, mint a többiek, akár Madame Betty, aki nemrég katolizált, és röstellte volna a cotonou-i püspök úr előtt, ha olyan gyorsan áttér.

Így keresztelés nélkül köszöntött be az első húsvét a norvég misszióba. A misszionáriusok feladat híján hazarepültek, hogy sífussanak végre a napsütéstől szikrázó havon, és a termoszuk forró kávéval teli kupakját két marokra fogva imádkozzanak Istenhez a gyönyörű norvég természetben. Nem voltak csalódottak. Érezték, hogy odalent délen egyre többek lelke van megnyílóban az evangélium felé. Arra számítottak, hogy a nagy áttörés, a tömeges megtérés a következő húsvétkor következik be.

Az Úrba vetett nagy bizalommal tértek vissza a vakációjukról Beninbe. Észak hidege mint áttetsző glória egész végig ott csillogott a fejük fölött a hosszú repülőúton. Utolsó kristálya akkor olvadt el, amikor a taxi, amely a cotonou-i reptérről behozta őket, megállt a misszió épülete előtt. Erickel utoljára Oslóból sikerült szót váltaniuk telefonon, azóta hiába csörögtek rá a kérdéseikkel többször is a hosszúra nyúló vámolás alatt, nem vette fel a mobilját.

Pedig minden jel szerint várta őket. A trópusi estben, amely egész évben mindig ugyanazon az órán száll le, a kapu két oldalán kormozva égett a rossz nigériai petróleum a mécsesben, hogy norvég szokás szerint jelezze, vendéget vár a ház. A kert gyepét frissen nyírták, a házban ragyogott minden a takarítástól, az oltáron a Biblia az aznapi igehelynél volt kinyitva. Éppen csak Eric nem volt sehol.

Végül a garázsban találták meg, elnyúlva feküdt az autó mellett. Először azt hitték a sötétben, hogy szerelés közben olaj ömlött ki rá, az gyűlt tócsába alatta. Csak amikor kihúzták az árnyékból a lámpafényre, akkor látták, hogy a saját vérében fekszik. Hiába próbálták feléleszteni, Eric nem tért magához. Madame Betty és a misszió titkára behozták a francia kórházba, ahol még aznap éjszaka megműtötték gyomorvérzéssel. Másnap délelőtt, az altatásból felébredve, visszanyerte az eszméletét. Miután józan ítélőképessége birtokában egyértelműen kifejezte az akaratát, hogy be akar lépni a Norvég Evangélikus Egyházba, megkeresztelték, életében először és utoljára két szín alatti úrvacsorát vett, és délutánra meghalt.

Ügyeletben voltam aznap éjszaka. Asszisztensként segítettem a műtőben, ahol Eric gyomrából kivágták a perforálódott részt, majd a gyomrot visszavarrták. A váratlan műtétet leszámítva nyugodtan telt az éjszaka a kórházban, hajnalig többször át tudtam menni az intenzív osztályra Erichez, akinek az ágya mellett Madame Betty és a misszionáriusok együtt virrasztottak.

Eric elvesztése után gyakorlatilag megbénult a norvég misszió élete. Senki nem tudott elég jól franciául, hogy továbbgörgesse az intézendőket a hivatalokban, vezesse a bibliaórát, és megtartsa a házimunka-tanfolyam végén az áhítatot. Madame Betty a férje, az alprefektus segítségével szerzett ugyan egy fonbé férfit, akinek kifogástalan volt a franciája, és folyékonyan beszélt angolul, de hamar kiderült róla, hogy a saját fantáziáját követve hetet-havat összehord tolmácsolás címén, és ráadásul kleptomán.

Ericnek szenegáli bevándorlóként nem volt rokona Beninben, a misszionáriusokra maradt, hogy eltemessék, most már úgy is, mint az első benini evangélikus halottat. A misszió titkára jött be a kórházba a holttestért, és mivel angolul én értettem vele legjobban szót a sebészeten a francia nyelvű kórháziak közül, segítettem neki az ilyenkor szokásos nyomtatványok kitöltésében, és átkísértem az irodába, ahol súgtam, kinek mennyi baksist adjon, hogy megszerezze a kötelező aláírásokat és pecséteket. Amikor a temetkezési vállalkozó végül rácsapta a furgon hátsó ajtaját a koporsóra, amelyben Eric holtteste légmentesen lezárva hevert, és elbúcsúztunk, megígértem neki, hogy másnap délután munka végeztével elkísérem a cotonou-i polgármesteri hivatalba.