Jo Nesbø

DOKTOR PROKTOR PUKIPORA

IDŐVIHAR A KÁDBAN

Copyright © Jo Nesbø 2008

Illustrations copyright © Mike Lowery 2010

Hungarian translation © Petrikovics Edit 2012

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Doktor Proktors tidsbadekar

Aschehoug & Co, Oslo, 2008

Published by agreement with Salomonsson Agency

This translation has been published with the financial support of NORLA

www.kolibrikiado.hu

www.facebook.com/kolibrikiado

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Olvasószerkesztő Lehotka Gábor

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-523-47-67

Képeslap Párizsból

A tornateremben vágni lehetett a csöndet. Egyetlen pisszenés nem sok, annyi sem hallatszott a tizenkét bordásfal, az öreg, repedezett bőrű ló vagy a nyolc szürke és megkopott kötél felől, amelyek mozdulatlanul lógtak a plafonról. De a tizenhat fiú és lány irányából sem, akik a Dølgen{1} iskola katonazenekarának tagjai voltak, és egy emberként meredtek Madsen karmesterre.

– Vigyázz… – kiáltotta Madsen, majd a magasba emelte a karmesteri pálcát, és a sötét lencséjű pilóta-napszemüvegen keresztül a gyerekekre hunyorgott. Már előre rettegett attól, ami következik, és reménykedő pillantással kutatott Bulle után. Tudta, hogy a zenekar többi tagja folyton piszkálja a vörös hajú trombitást pöttöm termete miatt. Velük ellentétben viszont a kis fickónak legalább volt érzéke a zenéhez, és ez talán megmentheti őket. Miután hiába kereste Bullét a szemével, Madsen a fiú egyetlen általa ismert barátjára, a klarinéton játszó Lisére szegezte tekintetét. A kislány volt ugyanis a zenekar egyetlen tagja, aki rendszeresen gyakorolt otthon. Talán még sincs veszve minden.

– Kész…

Az összes gyerek a szájához emelte a hangszerét. A tornateremben akkora volt a csend, hogy odakintről beszűrődtek a langyos októberi délután hangjai: a madárcsicsergés, egy fűnyíró zúgása és a játszadozó kis taknyosok kacagása. A tornateremben azonban sötét volt. Hát még hamarosan milyen sötét lesz!

– Rajta! – bődült el Madsen és méltóságteljes ívvel a levegőbe lendítette a pálcát.

Először az égvilágon semmi nem történt, továbbra is csak a madárcsicsergés, a fűnyíró zúgása és a kis taknyosok kacagása hallatszott. Azután bátortalanul megnyekkent egy trombita, óvatosan cincogni kezdett egy klarinét, és mintegy próbálkozásképpen koppant egyet a nagydob. Aztán a pergődob váratlanul éktelen zörgésbe kezdett, amitől az egyik kürtös ijedtében egy pukiszerű hangot csalogatott elő hangszeréből, és a hátsó sorokban valami hatalmas prüszkölésbe kezdett, ami Lisét egy kék bálnára emlékeztette, amely egy hét után az imént bukkant csak fel a víz felszínén. Ám ezekben a próbálkozásokban egyetlen értékelhető hang sem volt, Madsen arcának színeváltozása pedig közeledő dühkitörésre figyelmeztetett.

– Há’-négy! – bömbölte Madsen és úgy lengette a karmesteri pálcát, mintha ostor lenne, a zenekar tagjai pedig egy római gálya evezős rabszolgái volnának. – Játsszatok, a mindenségit! Ez nektek a Marseillaise, a franciák nemzeti himnusza? Hadd halljam!

De nem volt mit hallani. A zenekar egy része kétségbeesetten meredt a hangjegyekre, a többiek pedig erősen összeszorították a szemüket, mintha éppen a vécén ülve küzdöttek volna valami megerőltető kihívással.

Madsen feladta, és egy magányos böffentés kíséretében, amelyet a tubásnak sikerült végre kipréselnie a hangszeréből, leeresztette a karját.

– Állj, állj! – kiabálta a karmester és türelmesen várt, míg a tubás újra levegőhöz jut. – Ha ezt a franciák hallották volna, először lefejeznének, azután máglyán égetnének el benneteket. Egy kicsit több tiszteletet a Marseillaise-nek, ha kérhetem!

Miközben Madsen tovább perlekedett, Lise a mellette álló székhez hajolt és ezt suttogta:

– Elhoztam doktor Proktor képeslapját. Valami nem stimmel vele.

A válasz egy ütött-kopott trombita mögül érkezett:

– Ha engem kérdezel, teljesen hétköznapi képeslapnak tűnik. Kedves Lise és Bulle, szívélyes üdvözletem küldöm Párizsból, doktor Proktor. Gondolom, megint valami ilyesmit írt, nem?

– Hát, nem egészen…

– Akkor fogalmazzunk úgy, hogy egy szokatlanul hétköznapi levél, Lise. Az egészben legfeljebb az a furcsa, hogy egy ilyen csöppet sem hétköznapi fickó, mint doktor Proktor, ennyire hétköznapi képeslapot írt.

A beszélgetésüket Madsen bömbölése szakította meg:

– Bulle! Ott vagy?

– Igenisss, őrmester úr! – harsant fel a válasz a horpadt trombita mögül.

– Fel, hogy mind láthassunk, Bulle!

Máris, csodásan hömpölygő zenék és minden univerzumok hangjainak parancsnoka!

Azzal a kottaállvány mögül egy apró, vörös hajú fiú bukkant elő és felugrott a székre. Jókora szeplőkkel pöttyözött arcán széles vigyor terült szét. A fiú nemcsak egyszerűen kicsi volt, hanem egyenesen parányi. A haja pedig nem egyszerűen vörös volt, hanem egyenesen élénkpiros. A vigyor pedig nem egyszerűen széles volt, hanem szinte kettészelte a parányi arcot. A szeplői pedig nem egyszerűen nagyok voltak, hanem… nos, azok tényleg egyszerűen nagyok voltak.

– Játszd el nekünk a Marseillaise-t, Bulle! – mennydörögte Madsen. – Úgy, ahogy azt játszani kell.

– Parancsára, minden karmesterek atyja és minden janicsárok királya a Szaharától északra és…

– Hagyd már a marháskodást és játssz!

Bulle pedig játszani kezdett. Egy lágy és meleg tónusú dallam emelkedett a tornaterem plafonja felé, majd az ablakon keresztül kisurrant a langyos őszi délutánba, ahol a madarak szégyenlősen elnémultak a szépséges muzsika hallatán. Legalábbis ez futott át Lise fején, miközben parányi szomszédját és egyben legjobb barátját hallgatta, aki a nagyapjától örökölt régi hangszerén játszott. Lise nagyon szerette a klarinétját, de valahogy mégsem érezte olyan különlegesnek, mint a trombitát. És játszani sem volt olyan nehéz rajta. Bulle megtanított neki egy dalt a trombitán, méghozzá a norvég nemzeti himnuszt, amely az „Igen, szeretjük” szavakkal kezdődött. Lisének persze nem ment olyan jól, mint Bullének, ő azonban titokban arról ábrándozott, hogy egyszer majd egy nagyobb közönség előtt eltrombitálhatja. Milyen szép is volna! De az álmodozás csak álmodozás, és az ábrándozás is csak ábrándozás.

– Nagyon jó, Bulle! – kiáltotta Madsen. – Akkor most mindenki lépjen be! Egy-két-há’-négy!

És a Dřlgen iskola katonazenekara belépett. Pontosabban bezuhant, becsörömpölt, bebotorkált. Dobok, szaxofonok, kürtök, harangjátékok és cimbalmok – pont úgy hangzott, mintha valaki a feje tetejére fordított volna egy konyhát, és a szekrényekből és a fiókokból minden a padlóra zuhant volna. Azután a nagydob és a tuba is csatlakozott. A egész helyiség beleremegett. A bordásfalak a fogaikat csattogtatták, a mászókötelek ferdén lógtak, mintha legalábbis viharos szélnek feszülnének, a megkopott ló pedig láthatólag azt vette a fejébe, hogy megszökik, ugyanis apró szökkenésekkel, centiméterről centiméterre a kijárat felé kezdett araszolni.

Amikor végre a Marseillaise utolsó hangjai is abbamaradtak, teljes lett a csend. A tornateremben és odakinn is. Nem volt madárcsicsergés, sem gyerekkacaj. Csupán Truls és Trym, az ikrek utolsó elszánt ütéseinek visszhangjai a dob bőrén és a dobhártyákon.

– Köszönöm – nyögte Madsen. – Azt hiszem, ennyi elég is lesz mára. Viszlát hétfőn.

– Nem, valami tényleg nem stimmel ezzel a képeslappal! – tért vissza a dologra Lise, amikor Bullével hazafelé tartottak az Ágyú utcán.

Esténként egyre korábban sötétedett, amit nagyon szerettek. Különösen Bulle, aki szerint a világos nyári esték legfeljebb közepesen jó találmánynak minősülnek. Ellenben a langyos, sötét őszi estéket a bújócskával és a szomszéd kertjéből elcsent almákkal zseniálisnak, sőt egyenesen Proktorszintű találmánynak találta. Bulle ugyanis meg volt győződve arról, hogy doktor Proktor a világ legnagyobb feltalálója. Jóllehet, az emberiség többi része úgy vélekedett, hogy doktor Proktor soha nem talált fel semmi használhatót, de mit tudnak ők? Mert ki találta fel például a világ legerősebb pukiporát? Természetesen még ennél is fontosabb volt az, hogy a professzor készítette a földkerekség legfinomabb karamellpudingját, ezenfelül ő volt a legjobb szomszéd és barát. Arról nem is beszélve, hogy doktor Proktor tanította meg Bullét és Lisét arra, ne törődjenek azzal, ha mindenki más szerencsétlen flótások kompániájának tekinti őket, amely egy vörös hajú tökmagból, egy félős, copfos kislányból és egy közepesen őrült professzorból áll, aki folyton koromtól feketéllő motorosszemüveget visel.

– Ugyanis mi tudunk valamit, amit ők nem – mondogatta mindig doktor Proktor. – Mégpedig azt, hogy amikor a barátok megígérik egymásnak, hogy mindig össze fognak tartani, akkor az egy meg egy meg egy több mint három.

És milyen igaza volt! Bár ami azt illeti, doktor Proktor egy baráthoz képest nem volt valami buzgó levélíró. Két semmitmondó képeslap volt minden, amit az elmúlt három hónap során kaptak tőle, azóta, hogy a professzor felült a motorkerékpárjára, a fejébe nyomta bőrből készült motorossisakját és istenhozzádot mondva elhajtott Párizs irányába. Azzal a szilárd elhatározással indult útnak, hogy megkeresi élete szerelmét, Juliette Margarint, aki rejtélyes körülmények között tűnt el hosszú évekkel ezelőtt, amikor a professzor még Franciaországban tanult. Lise és Bulle csupán egyetlen képet látott Juliette-ről a professzor laboratóriumának a falán, amely még akkor készült, amikor a lány és a professzor egymás kedvesei voltak. Annyira boldognak tűntek azon a fotón, hogy Lisének könnyek szöktek a szemébe, ha eszébe jutott. Igen, voltaképpen Lise vette rá doktor Proktort, hogy Párizsba utazzon és próbálja meg felkutatni Juliette-et.

– Igenis furcsa! – erősködött Lise. – Nézd csak meg!

Bulle az orra elé nyomott képeslapra pillantott.

– Hm – mormolta. Megállt az első lámpa alatt, és folyamatos, egytől egyig töprengőnek és intelligensnek hangzó hümmögés közepette behatóan tanulmányozni kezdte a lapot.

– Párizsból jött – mondta Lise a fekete-fehér képre mutatva, amely láthatólag egy felhős reggelen készült. Egy nagy teret ábrázolt, amely a napernyővel és cilinderben sétáló emberek ellenére furcsán üresnek hatott. Az egyetlen, ami arról tanúskodott, hogy a kép valóban a világhíres francia fővárosban készült, a kép aljára nyomtatott PARIS felirat volt.

– Látod, amit én látok? – mormolta Bulle elgondolkodva.

– Mit?

– Mintha hiányozna valami a térről. És úgy egyáltalán a képről.

– Lehetséges – bólintott Lise, aki érezte, hogy Bullének igaza van, csak éppen képtelen volt rájönni, mi az, ami hiányzik.

– Ezenkívül a képeslap teljesen hullámos… – folytatta Bulle, és óvatosan megtapogatta a lapot. – Mintha elázott, majd újra kiszáradt volna. Mondd csak, a zuhany alatt olvastad talán?

– Dehogyis! – csattant fel Lise. – Már ilyen volt, amikor megérkezett.

– Áhá! – rikkantotta Bulle lerágott körmű, parányi mutatóujját a levegőbe bökve. – Bulle mesterdetektívnek ismét sikerül fortélyos módon előcsikarnia a rejtély egyértelmű és támadhatatlan megoldását. A képeslap Párizsban ázott meg!

Lise a szemét forgatta.

– Ezt meg honnan veszed?

– Pofonegyszerű, drága Lisém. A képeslap állapota egyértelműen elárulja. Annyira esett, hogy a szöveg teljesen olvashatatlanná vált. Nézd csak meg! – Azzal Bulle visszanyújtotta Lisének a lapot.

Lisének azonban nem volt szüksége arra, hogy újra megnézze a betűzagyvalékot, mivel már legalább tizenkétszer elolvasta a szűkszavú levelet és kívülről tudta az egészet. De mivel te, nyájas olvasó, aligha láthattad a szóban forgó képeslapot, itt nyugodtan megszemlélheted:

– Szóval, Párizsban esett. Mit szeretnél még tudni? – kérdezte Bulle elégedetten, majd elmélyülten tanulmányozni kezdte tövig rágott körmét, hátha talál még valami rágcsálnivalót.

– De egy kis esőtől még nem változhatott a szöveg ilyen halandzsává! – ellenkezett Lise. – Pontosan az a furcsa benne, amit írt! Például ki lehet az az Esil és Ellub?

– Talán csak elfelejtette a nevünket – vonta meg a vállát Bulle.

– Nem, a címzésben jól írta a nevemet, nézd csak meg: Lise Pedersen – tiltakozott a lány.

– Hm – mormolta Bulle, de ez a hümmögés már kevésvé tűnt olyan okosnak, mint az előzőek.

– Az Esil a Lise visszafelé – mondta Lise.

– Pofonegyszerű – mondta Bulle, és gyorsan elolvasta visszafelé. És Esilből valóban Lise lett. – De mi a helyzet Ellubbel? – töprengett.

– Találgass! – nyögte Lise az égre emelve tekintetét.

– Hm… talán a Lise fentről lefelé olvasva?

– A Bulle visszafelé!

– Hehe – vigyorodott el Bulle egy sornyi cikcakkban nőtt pici fogat elővillantva. – Csak bolondoztam. Pofonegyszerű – a fülei azonban egy icipicit elvörösödtek. – Akkor a probléma megoldva. Miért nyafogsz még mindig?

– Nem a megszólítás volt a furcsa! – csattant fel Lise ingerülten.

– Akkor mi?

– A szöveg többi része!

Bulle széttárta rövid karjait.

– Tök mindegy, biztosan az esőről írt, Lise. Az októberi esőben az égvilágon semmi szokatlan nincs. Még a Kalahári sivatagban is esik októberben. Annyi eső esik, hogy az egész sivatag víz alá kerül, és a feketefoltos namíbiai orrszarvú, egy makacs jószág, amely nem hajlandó megtanulni úszni, visszatartott lélegzettel áll a víz fenekén egészen novemberig. Szóval, nincs abban semmi különös, ha Párizsban is csepereg egy kicsit.

– Feketefoltos namíbiai orrszarvú? – Lise arcára kétkedés ült ki.

– Úgy bizony – válaszolta Bulle. – A Bestiák, amelyek bár ne lennének a hatszázhuszadik oldalon tárgyalja.

Lise felsóhajtott. Bulle gyakran hivatkozott erre a vaskos kötetre, amely egykor a nagypapája könyvespolcát gazdagította. Azonban sem ő, sem más nem látta még soha ezt a legendák övezte könyvet, amely a Bestiák, amelyek bár ne lennének címet viselte.

– És például ez a küsz mi akar lenni? – kérdezte Lise.

– Egyszerű – válaszolta Bulle. – Csakis a tüszszentés francia módja lehet. Nem csoda ilyen esőzésben. A professzor bizonyára fel akart vágni egy kicsit a franciatudásával.

Lise újabb kétkedő pillantást vetett Bullére.

– És mi lehet ez a sos?

– Ja, azt csak simán elírta. A professzor bizonyára a sorsra gondolt, amely elválasztotta egykori kedvesétől. Esetleg arra, hogy sós könnyeket hullatott örömében a viszontlátáskor, vagy a hatalmas sós óceánt is átúszta volna Juliette-ért. Használd már egy kicsit a fantáziádat, Lise!

– Kutyafülét! – fortyogott Lise. – Egyrészt a professzornak esze ágában sincs úszni, hiszen ott van az oldalkocsis motorkerékpárja, másrészt azt a szót, hogy sós, hosszú ó-val írjuk.

– Öhm… Tényleg? – vakarta meg Bulle tanácstalanul vörös üstökét.

Lise felsóhajtott.

– Én ezt egyszerűen nem értem. Ennek az égvilágon semmi értelme.

Bulle elnéző kacagásban tört ki.

– De kedves borsóagyú barátném, ez tiszta sor. A professzor alighanem rátalált az ő Juliette-jére, és most olyan szerelmes, hogy a fellegekben jár, és a rózsaszín köd annyira megzavarta, hogy összevissza irkál. A tetejében még ott az a fránya eső is. Nem csoda, ha képtelenség kibetűzni, hogy mit firkált nekünk.

– Most már elég a hülyéskedésből, Bulle! – szólt rá szigorúan Lise.

Bulle értetlenül pislogott a kislányra, de engedelmesen elhallgatott.

– Biztos, hogy van emögött valami – mondta Lise.

– Igen? – értetlenkedett tovább Bulle. – És micsoda?

– Nem tudom, de sürgősen rá kellene jönnünk. Például itt ez a bélyeg. Te nem találod furcsának?

– Nem, ez egy teljesen átlagos négyzet alakú, fogazott szélű bélyeg, egy komor tekintetű pasassal. Mi lenne ezen a furcsa?

– Azt is láttad, hogy mi áll a bélyegen?

– Nem – ismerte el Bulle.

Lise visszaadta neki a képeslapot.

– Félix Faure – olvasta Bulle. – Ez biztosan a férfi neve. És 1888, ez pedig bizonyára az évszám, amikor kiadták. Pfuj!

– Pfuj? – értetlenkedett most Lise.

– Igen, pfuj. Gondolj csak bele, milyen lehet megnyalni egy több mint százéves bélyeget…

– Jó, de szerinted ez a bélyeg úgy néz ki, mintha több mint százéves lenne?

Bulle alaposabban is szemügyre vette a bélyeget. El kellett ismernie, hogy Lisének igaza volt. Attól eltekintve, hogy elázott, a bélyeg vadonatújnak tűnt, a színei frissek és élénkek, a szélei pedig élesek, sértetlenek voltak.

– Talán csak nyomtatási hiba – vetette fel, de ez alkalommal közel sem volt olyan biztos a dolgában.

– Gondolod? – kérdezte Lise.

Bulle a fejét rázta.

– Valami van mögötte – mondta.

– Minden a feje tetején áll – mondta Lise.

– Nem azt mondtad az előbb, hogy visszafelé? Hátulról előre? – vetette fel Bulle.

– Mit mondtál? – kérdezte Lise.

– Csak amit te.

– Ami mi is volt?

– Hogy visszafelé kell olvasni – felelte Bulle.

– Ez az! – mondta Lise és magához ragadta a képeslapot. – Nézzük csak!

Azzal újra tanulmányozni kezdte a lapot. Majd hirtelen levegő után kapkodott.

– Mi az? – kérdezte Bulle aggodalmas arccal.

– A-azt hiszem, h-hogy doktor Proktor veszélyben van – hebegte Lise halálra vált arccal. – Olvasd el az egészet visszafelé!

Bulle olvasni kezdett. És nem ártana, ha te is ezt tennéd, kedves olvasó. Mondjuk, most!

…

Kész vagy? Értetted?

Semmi baj, Bulle sem értette.

– Olv assáto kel – betűzte. – Sos, szük sé gemv anrátok, Bulle és Lise.

– Tessék, mondtam! – nyögte Lise. – Valami szörnyűség történt!

– Igen, kiderült, hogy a professzor visszafelé sem képes értelmesen írni.

– Bulle! – csattant fel Lise. – Te még mindig nem értesz semmit?

– Nem – ismerte be Bulle a fülét babrálva. – Például, akkor most mi a sós?

– Az nem sós, hanem segélykérés: S. O. S. – magyarázta Lise. – És egyszerűen máshogy kell tagolni a szavakat: Olvassátok el! S. O. S., szükségem van rátok, Bulle és Lise.

– Olvassátok el? De már elolvastuk, nem? Én még mindig nem ér…

– A nyilat nézd! – szakította félbe Lise a képeslapot bámulva. – A bélyegre mutat.

Bulle a jobb fülébe dugta jobb kezének mutatóujját, és jobb szemét résnyire nyitva forgatni kezdte odabenn. Bullének így ment a legkönnyebben a gondolkodás – olyan volt, mintha egy autó indítókulcsát fordítaná el: az agya egyszer csak beindult tőle. Azután egy halk pukkanás kíséretében kirántotta az ujját a füléből.

– Megvan – jelentette ki, és lenyűgözve bámulta a mutatóujját. – A képeslap egy titkos üzenet, amiről senki más nem szerezhet tudomást. Doktor Proktor ugyanis tisztában volt vele, hogy egy olyan elképesztően zseniális koponyának, mint én, semmiből sem tart rájönnie, hogyan kell megfejteni a kódot.

Lise újra az égre emelte a tekintetét, Bulle azonban nagyvonalúan úgy tett, mintha nem vette volna észre.

– Olv assáto kel és egy nyíl, amely a bélyegre mutat – folytatta. – Ez csakis azt jelentheti, hogy az üzenet folytatása a bélyeg alatt lapul. Csak le kell szednünk onnan valahogy.

– Ezt magyarázom percek óta. Hogy lapul valami emögött – sóhajtotta Lise.

Bulle visszaadta Lisének a képeslapot, és elégedetten szipogott egyet:

– Irtó nagy mázli, hogy ilyen jól értek a kódfejtéshez, nem gondolod?

Doktor Proktor pincéje

Lise papája, a parancsnok, újságpapír ízével a szájában ébredt a kanapén. Szokás szerint a friss napilappal az arcán aludt el, és olyan rettenetesen horkolt, hogy a függöny lengedezni kezdett az ablak előtt, az újság legalsó lapját pedig – az időjárás-jelentéssel – minden egyes lélegzetvételnél beszippantotta a szájába. A parancsnok az órára pillantott, és elégedetten nyugtázta, hogy hamarosan ideje takarodót fújni. De előbb még jöjjön egy csirkés szendvics. Esetleg kettő. A dohányzóasztalkára dobta az újságot, hatalmas pocakját átgördítette a kanapé szélén, majd ezzel a módszerrel rutinosan talpra érkezett.

– Szervusztok! – mondta a konyhába érve. Lise a konyhapult mellett ácsorgott, mellette pedig egy széken ott állt Bulle, a parányi szomszéd fiú abból a különös családból, amely tavasszal költözött az Ágyú utcába. A két gyerek előtt ott rázkódott és remegett a vízforraló, gőzt köpködve a száján.

– Mondjátok csak, nem vagytok ti egy kissé fiatalok a kávézáshoz? – ásította a parancsnok.

– Ajjaj, il commandante – válaszolta Bulle. – Nem kávét készítünk.

A parancsnok csak ekkor vette észre, hogy Bulle lenyomva tartotta a készülék kapcsológombját, hogy a vízforraló ne tudjon leállni, hanem tovább forralja a vizet. A lánya pedig a felszálló gőzbe tart valamit, ami leginkább egy képeslapra emlékeztetett.

– Ti meg mit műveltek?

– Menj ki, papa! – mondta Lise.

– Hé, egyelőre még én vagyok itt a parancsnok! – jegyezte meg a parancsnok. – Tudni akarom, hogy miben mesterkedtek.

– Sajnálom, il commandante – mondta Bulle. – Tevékenységünk annyira titkos, hogy ha elárulnánk magának, akkor túlságosan sokat tudna. És azt bizonyára a parancsnok is nagyon jól tudja, mi történik azokkal, akik túlságosan sokat tudnak.

– Na, mi? – kérdezte a parancsnok csípőre tett kézzel.

– Kivágják a nyelvét, hogy ne tudjon beszélni. Majd levágják a jobb kezének ujjait, hogy írni se tudjon.

– És ha kiderül, hogy balkezes vagyok? – érdeklődött a parancsnok.

– Az elég nagy pech, mert akkor a bal kezének ujjaitól is kénytelen lesz megválni.

– És mi van akkor, ha a lábujjaim közé szorított tollal is tudok írni?

– Azt azon nyomban mindkét lába bánni fogja, il commandante. Sajnálom, a spionkodás kockázatos szakma.

– Igen, így is fogalmazhatunk – sóhajtotta a parancsnok.

– De minden rosszban van valami jó – folytatta Bulle. – Láb nélkül például elég jól megvan az ember a kanapén fekve egészen húsvétig, miközben megússza a síléc gyantázását, a zoknimosást és a cipőfűző-kötözést.

– Mondasz valamit – hümmögött a parancsnok. – Ám mi van akkor, ha egyszer csak rájövök, hogy a számba is bedughatom a tollat? Vagy morzejeleket küldök pislogással?

– Az nagyon sajnálatos lenne, il commandante. Akkor ugyanis kénytelenek lennénk levágni a fejét.

A parancsnok hatalmas hasa csak úgy rázkódott a nevetéstől.

– Azonnal hagyjátok abba a hülyéskedést! Mind a ketten! – szólt rájuk Lise. – Papa, menj ki! Ez parancs!

Miután a parancsnok fejét csóválva elhagyta a konyhát, Lise kihúzta a képeslapot a gőzből. Leültek a konyhaasztal mellé, majd Lise egy csipesszel végtelenül óvatosan leügyeskedte a bélyeget a képeslapról.

– Sikerült! – ujjongott. – Honnan tudtad, hogy a gőzzel el lehet majd távolítani a bélyeget?

– Ó, csak némi nyomozói alapismeret kellett hozzá – szerénykedett Bulle, bár ő maga is meglepettnek tűnt.

– Van valami írás a bélyeg helyén, de a betűk túlságosan aprók ahhoz, hogy elolvashassam – mondta Lise, és közelebb emelte a fényhez a képeslapot. – Lehet, hogy neked jobban menne, mivel… öhm, te kisebb vagy.

– Mégis mi köze a kettőnek egymáshoz? – szaladt a magasba Bulle szemöldöke.

Lise vállat vont.

– A kisebb embereknek kisebb ruhaméret és kisebb autó is elég. Akkor miért ne boldogulnának jobban a kisebb betűkkel?

– Mindjárt kiderül – mormolta Bulle, majd magához ragadta a képeslapot és intenzív hunyorgásba kezdett.

– Nem megy – jelentette ki végül, és anélkül, hogy a kislányra nézett volna, Lise felé nyújtotta tenyerét. – Nagyítót kérek!

Lise a konyhafiókhoz ugrott, előkereste az anyukája nagyítóját, és Bulle tenyerébe helyezte.

– Áhá – mondta Bulle, amikor a nagyítón keresztül kibogarászta az írást.

Ott ugyanis ez állt:

S. O. S. Eltűntem az időben. Menjetek el a laboratóriumba az IDŐSZAPPAN feliratú üvegért és azonnal gyertek Párizsba! Hozzátok magatokkal a francia orrcsipeszeket is, amelyek a nem szabadalmazott találmányok fiókjában hevernek. A repülőjegyekre szükséges pénzhez adjátok el a képeslapról a bélyeget a Rosenkrantz utcában lévő Ballon óraboltban, de a tulajdonosnak egy szót se arról, hogy honnan szereztétek a bélyeget, vagy hogy hová készültök, megértetted, Bulle?

– Igenis, értettem! – mormolta Bulle és tovább mozgatta a nagyítót lefelé.

Párizsban menjetek egyenesen a Pommes Frites, vagyis a Pomfrit panzióba. Amikor odaértetek…

…vözlettel, doktor Proktor

– Hé! – csattant fel Bulle. – Ez meg mi? Kitörölték!

– Biztosan vizes lett – lehelte Lise a válla fölött. – Van még valami?

Bulle tovább mozgatta a nagyítót.

Ui.: A laboratórium kulcsát egy szörnyen ravasz helyre, a lábtörlő alá rejtettem.

– Mire várunk? – kurjantotta Bulle.

– Tapsra? – csatlakozott Lise.

– Gyerünk! – kiáltották kórusban, azzal felpattantak a székekről. Lise előbányászta a papája zseblámpáját a legalsó konyhafiókból, és kiszaladtak az Ágyú utcára. Odakinn már sötétség és csend telepedett a kertekre és a házakra. A Hold kíváncsian pislogott le rájuk, miközben átmásztak a legkisebb ház kerítésén, és bejutottak abba a kertbe, ahol az utcában a leghosszabbra nőtt a fű. Elsprinteltek a körtefa mellett a pinceajtóig, és felemelték a lábtörlőt.

És a holdfényben valóban ott csillogott a pincekulcs.

Bedugták a régi, festetlen ajtó zárjába, amely vészjóslóan megnyikordult, amikor elfordították benne a kulcsot.

A küszöbön megtorpantak.

– Először te! – suttogta Lise.

– Rendben, nem gond – válaszolta Bulle, és nyelt egyet.

Nagy levegőt vett, azután amilyen erősen csak bírta, berúgta az ajtót.

A sarokvasak felsikoltottak, majd feltárult az ajtó.

Az ajtónyílásból hátborzongatóan hideg és dohos levegő áramlott ki, a fejük fölött pedig valami kicikázott az éjszakába, ami egy szokatlanul nagy éjjeli lepke vagy egy közepes méretű denevér lehetett.

– Brrr – mondta Lise.

– Rémséges – kontrázott Bulle, majd felkattintotta a zseblámpát, és peckesen besétált a pincébe.

Lise körülnézett. A körtefa úgy festett, mintha göcsörtös boszorkányujjaival az ég szélébe próbálna kapaszkodni. A kislány összehúzta magán a kabátját, és gyorsan Bulle után sietett.

A fiút azonban már elnyelte a pince, így Lise hirtelen egyedül találta magát a sötétben.

– Bulle? – suttogta, hiszen pontosan tudta, hogy ha az ember hangosan beszél a sötétben, attól csak még magányosabbnak érzi magát.

– Erre! – suttogta vissza Bulle. Lise egyenesen a hang irányába indult, majd megpillantotta a zseblámpa falra vetülő fényét.

– Megtaláltad az időszappant? – kérdezte Lise.

– Nem – felelte Bulle. – Rábukkantam viszont az északi földtekének legnagyobb pókjára. Hét lába van, és ahogy elnézem, jó ideje nem borotválta már egyiket sem. És akkora a pofája, hogy szabad szemmel ki lehet venni a száját. Nézd csak a bestiát!

Lise a pince falán egy teljesen közönséges és nem különösebben nagy méretű pókot pillantott meg.

– A hétlábú perui szívópók hihetetlenül ritka jószág! – suttogta Bulle lelkesen. – Elkapja a többi rovart és kiszívja az agyukat.

– Az agyukat? – sandított Lise Bullére. – Én azt hittem, hogy a rovaroknak nincs agyunk.

– Pontosan ezért olyan ritka a hétlábú perui szívópók – suttogta Bulle. – Mert a világon szinte sehol nincs a rovaroknak agya.

– És honnan tudod mindezt? – érdeklődött Lise.

– Magad is elolvashatod a Besti…

– Nehogy azt mondd – szakította félbe Lise –, hogy a Bestiák, amelyek bár ne lennénekben olvastad!

– De, pontosan így történt – bólintott Bulle.

– Úgyhogy amíg megkeresed az időszappant és az orrcsipeszeket, én megpróbálom befogni ezt a ritka példányt. Rendben?

– Csak egy zseblámpánk van.

– Akkor kapcsold fel a villanyt!

– A vill… – csapott a homlokára Lise. – Miért nem jutott eszünkbe azonnal?

– Mert akkor nem lett volna ilyen elbűvölően hátborzongató ez az egész – válaszolta Bulle a zseblámpa fényét a villanykapcsolóra szegezve. Lise felkattintotta, és a következő pillanatban doktor Proktor feltalálópincéje máris fehér fényben úszott.

A laboratórium üstökkel, kuktákkal, vödrökkel, különféle porokkal és vegyszerekkel teli lekvárosüvegektől roskadozó polcokkal és tartályokkal volt telezsúfolva. De vascsövek, kémcsövek és egyéb csövek is – hovatovább egy ócska puska, amelynek a csövéhez egy jéghokikorongot erősítettek – hevertek imitt-amott. A fegyver mellett a falon pedig ott lógott a kép, amelyet Lise annyira szeretett. A fiatal doktor Proktor a motorbiciklijén Franciaországban. És mellette az oldalkocsiban ott ült ő, a szépséges Juliette Margarin hosszú, vörösesbarna hajával. Doktor Proktor kedvese és élete szerelme. Mindketten mosolyogtak és olyan boldognak tűntek, hogy Lisének egészen átmelegedett a szíve. A korábbi képeslapon doktor Proktor azt írta, hogy Juliette nyomára akadt. A következő és egyben az eddig utolsó képeslapon, amelyet még júniusban küldött Párizsból, szintén azt írta, hogy a nyomára bukkant. Vajon megtalálta végre?

Lise pillantása továbbsiklott a helyiségen, és egy szinte teljesen üres lekvárosüvegen állapodott meg, amelynek a fenekén egy kevéske eperszínű por árválkodott. Nem is annyira az eperszínű por ragadta meg a figyelmét, inkább az üvegre ragasztott címke, amelyen ez állt:

IDŐSZAPPAN

Használati útmutató:

Töltsd meg vízzel az időfürdőkád háromnegyed részét! Tégy a porból felnőtt személyenként és utazásonként egy dekagrammnyit a vízbe! Várj, amíg a por teljesen felhabosodik, majd teljes testtel merülj a víz alá, és koncentrálj erősen a célállomás helyszínére és dátumára!

Figyelmeztetés! Ne felejts el induláskor nagy levegőt venni!

Újabb figyelmeztetés! Amennyiben a szappan már nem habzik, a hatása megszűnt!

Lise levette az üveget a polcról, és egy nagy, rozsdás irattároló szekrényhez lépett, amelyen a NEM SZABADALMAZOTT TALÁLMÁNYOK felirat szerepelt. A mappák között az F betűhöz lapozott, ahol egy FRANCIA ORRCSIPESZEK címet viselő, megsárgult mappára bukkant.

Kinyitotta, majd a feje tetejére állította a mappát, amelyből két kék és látszólag teljesen közönséges orrcsipesz pottyant ki. Használati utasítást azonban nem talált. A két orrcsipeszt a kabátja zsebébe dugta és odakiáltott Bullének:

– Megtaláltam mindent! Most már menjünk innen!

Amikor megfordult, csodálkozva fedezte fel, hogy Bulle a munkapadon egyensúlyozik, miközben könyékig egy másik lekvárosüvegben kotorászik.

– Te meg mit művelsz?

– Szerinted? Szerzek egy kis fingonautaport.

– Bulle! Az az anyag veszélyes és teljességgel illegális!

– Akkor perelj be! – javasolta Bulle. – Egyébként pedig a normális mennyiségű fingás teljesen egészséges.

– Normális mennyiségű? Amikor a legutóbb egy evőkanállal ettél belőle, akkorát pukiztál, hogy kirepültél a világűrbe!

– Légy olyan kedves és a túlzásokat hagyd meg nekem! – mondta Bulle, és egy maréknyi világoszöld port szórt egy nejlonzacskóba, amelyre aztán csomót kötött, és a kabátja zsebébe süllyesztette. – Legfeljebb ötvenméternyire emelkedtem a levegőbe, ami nem is olyan hű de nagy magasság a… mondjuk… az Eiffel-toronyhoz viszonyítva. Te lány vagy, úgyhogy eleve nincs is tehetséged a pukizáshoz. Nektek, lányoknak még egy halovány lepkefingot is nehezetekre esik elereszteni – azzal Bulle egy közepes erejű szellentéssel nyomatékosította mondanivalóját.

– Hallottad? – kérdezte. – Te jössz!

– Piha – mondta Lise. – Én is szoktam pukizni, de csak olyankor, ha muszáj.

– Kedves Büdi-Lise kisasszony – mondta Bulle, miközben gondosan visszacsavarta a lekvárosüveg tetejét, és leugrott az asztalról. – Egy tonna ragacsos karamellában fogadok veled, hogy soha, de soha nem tudsz akkorát szellenteni, hogy az az emberi fül számára érzékelhető legyen. A recsegős izompukit hagyd inkább ránk, fiúkra!

– Csak várd ki a végét, majd meglátod – mondta Lise.

– Úgy érted, hogy meghallom? – emelte Bulle a kezét a füléhez. – Nos… az égvilágon semmit nem hallok!

Lekapcsolták a villanyt, bezárták maguk mögött az ajtót, visszatették a kulcsot a lábtörlő alá és végigballagtak a kerten. A körtefa alatt megálltak és felpillantottak a Holdra.

– Szóval, Párizsba kell utaznunk – mondta Lise. – Egyedül.

– Mármint együtt egyedül – helyesbített Bulle. – És amúgy sincs olyan messze.

– Messzebb van, mint Sarpsborg – jegyezte meg Lise.

– Éppcsak – mondta Bulle.

– Meg kell kérdeznem anyát és apát, hogy mehetek-e egyáltalán – mondta Lise.

– Felejtsd el! – vágta rá Bulle. – Kizárt, hogy elengednének. Azt fogják mondani, hogy értesíteni kell a párizsi rendőrséget. És akkor tudjuk, mi történik majd.

– Igen? – kérdezte Lise bizonytalanul. – Miért, mi történik?

– Semmi – felelte Bulle. – Egyetlen felnőtt sem fogja elhinni doktor Proktor találmányait. Időszappan? – kérdezik majd. Elég legyen az ostobaságokból! Ezért küldte a professzor nekünk a képeslapot. Mert nagyon jól tudta, hogy rajtunk kívül más nem fog hinni neki. Nem igaz?

– Lehet – mondta Lise óvatosan. – De… de egészen biztos vagy abban, hogy mi hiszünk neki? Nagyon kedves ember, ám azért egy kicsit… khm, őrült is.

– Persze hogy biztos vagyok benne – jelentette ki Bulle. – És doktor Proktor egyáltalán nemcsak egy kicsit őrült, hanem totál dilis.

– Hát ez az! – mondta Lise. – Akkor mitől vagy ennyire biztos a dologban?

– Pofonegyszerű, kedves Lise. Doktor Proktor a barátunk. És a barátok hisznek egymásnak.

Lise hosszasan nézte a Holdat. Azután bólintott.

– Ez volt a legnagyobb igazság – szólt elgondolkodva –, amit az utóbbi időben mondtál. Akkor mit tegyünk?

– Holnap péntek van, ugye? Most szépen hazamégy, és azt mondod a szüleidnek, hogy a barátnőd meghívott Sarpsborgba a hétvégére, és hogy a vonatod rögtön az iskola után indul, Sarpsborgban pedig a barátnődék várnak az állomáson.

– Talán menni fog – mondta Lise és az ajkába harapott. – És veled mi lesz?

– Én majd azt mondom anyának, hogy a hétvégén zenekari fellépésre kell mennem Arvikába.

– Zenekari fellépésre? Csak így hirtelen?

Bulle megvonta a vállát.

– Anyának az arcizma sem rándul majd, nem nagyon törődik semmivel. Alighanem még boldog is lesz, ha néhány napra megszabadulhat tőlem. Reggel pakolj néhány dolgot az iskolatáskádba, csak pár P-vel kezdődő apróságot. Pénztárcát, pipereholmit, pasztillákat, ilyesmit. Ja, és az útleveledet. Azután elmegyünk az iskolába, ahol úgy teszünk, mintha egy teljesen közönséges nap lenne. Oké? Iskola után aztán bemegyünk a városközpontba, megkeressük ezt az óraüzletet…

– Ballon órabolt – segítette ki Lise.

– Azt. Eladjuk a bélyeget, azután felszállunk a reptéri buszra, jegyet váltunk az első párizsi gépre, becsekkolunk és hipp-hopp, ott is leszünk.

Lise a szája szélét rágcsálta és azt, amit Bulle mondott. Hipp-hopp, gondolta. Bulle szájából valahogy a legbonyolultabb dolgok is semmiségnek tűntek.

– Nos? – kérdezte Bulle. – Mi legyen?

Lise a lekvárosüvegre pillantott. Az eperszínű por titokzatosan csillogott a holdfényben. Eltűnt az időben? Időszappan? Időfürdőkád? Kész agyrém az egész.

– Talán mégiscsak jobb lenne, ha megmutatnánk a képeslapot apának – vetette fel tétován.

– Jobb lenne? – csattant fel Bulle. – Ha jobb lenne, akkor a professzor ezt javasolta volna a képeslapon!

– Tudom, de legyél már egy kicsit realista, Bulle! Nézz ránk! Csak két gyerek vagyunk.

Bulle mélyet sóhajtott. Azután az egyik kezét Lise vállára tette, és egy ideig komoly arccal nézte a kislányt, majd nagy levegőt vett és kenetteljes hangon így szólt:

– Nézd, Lise! Egy csapat vagyunk. És nem törődünk azzal, hogy mindenki más szerencsétlen flótások kompániájának tekint bennünket. Mert mi tudunk valamit, amit ők nem.

Bulle ekkorra már annyira ünnepélyes hangulatba került, hogy a hangja kissé remegni kezdett:

– Mert mi tudjuk, drága Lise… tudjuk… mi tu… khm, hogy is volt tovább?

– Tudjuk – vette át a szót Lise –, hogy amikor a barátok megígérik egymásnak, hogy mindig össze fognak tartani, akkor az egy meg egy meg egy több mint három.

– Úgy van! – vágta rá Bulle. – Nos? Mit mondasz? Igen vagy nem?

Lise hosszasan nézte Bullét. Azután ezt mondta:

– Esernyő.

– Esernyő? – bámult rá Bulle értetlenül.

– Esernyőt is viszek magammal. Vagy ha már a p betűs holmiknál járunk: paraplét. Ugyanis úgy hallottam, az évnek ebben a szakában borzasztóan sokat esik Párizsban.

Bulle kettőt pislogott, majd végre leesett neki, mit jelent Lise válasza.

– Juhééé! – ujjongott szökdécselve. – Párizsba megyünk! Kánkántáncosnők! Crème brûlée! Champs-Élysées! Eiffel-torony!

Bulle addig folytatta a párizsi nevezetességek sorolását, míg Lise rá nem szólt, hogy ideje lesz aludni menni.

{1} A kiejtési segédlet a könyv végén található.