Jo Nesbø

DOKTOR PROKTOR PUKIPORA

SZELEBURDI VILÁGVÉGE

Copyright © Jo NesbØ 2010

Illustration copyright © Mike Lowery 2012

Hungarian translation © Petrikovics Edit 2013

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Doktor Proktor og verdens undergang. Kanksje.

Aschehoug & Co, Oslo, 2010

Published by agreement with Salomonsson Agency

This translation has been published with the financial support of NORLA

www.kolibrikiado.hu

www.facebook.com/kolibrikiado

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Olvasószerkesztő Lehotka Gábor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-523-47-74

Világháboru és csuklás

Oslóban éjszaka volt és havazott. Jókora, látszólag ártatlan hópelyhek szállingóztak a háztetőkre, az utcákra és a parkokra. Egy meteorológus minden bizonnyal úgy fogalmazna, hogy megfagyott esőcseppek hullnak a felhőkből, de igazság szerint ezt senki sem tudhatja egészen biztosan. Mert a hópelyhek jöhetnek például a Holdról is, amely a felhőtakaró résein hébe-hóba előkandikálva varázslatos fénybe vonta az alvó várost. A városháza előtti járdára pottyanó hópihék azonnal elolvadtak és lecsorogtak a legközelebbi aknafedélhez, azután a víz a nyíláson keresztül egy csőbe csöpögött, amely közvetlenül az Oslo alatt keresztül-kasul húzódó szennyvízcsatornába vezetett.

És ha már itt tartunk, azt sem tudhatjuk teljes bizonyossággal, mi található odalenn a csatornavilágban. Ám ha ezen a decemberi éjszakán arra az igen ostoba és vakmerő cselekedetre vetemednél, hogy lemászol oda, majd lélegzet-visszafojtva fülelni kezdesz, meghallanál néhány különös dolgot. A víz csöpögését, a csatorna csobogását, a patkányok motozását, egy béka kuruttyolását és – amennyiben igen szerencsés vagy – egy jókora állkapocs nyikorgását, amint úszógumi méretűvé nyit egy pofát, a kígyónyál csorgását, végül a fülsiketítő hangot, ahogy a hatalmasra tátott száj összecsattan. Ezt követően garantáltan teljes lesz a csönd körülötted, balszerencsés barátom! De induljunk ki abból, hogy nem vagy ennyire peches. Ez esetben az éjszaka egyéb hangjait is hallod majd. Méghozzá igen meglepő hangokat. Egy lecsapódó gofrisütőt, a vaj sistergését, halk mormolást és az újra kinyíló gofrisütőt. Végül némi halk csámcsogást.

Idővel aztán elállt a hóesés, a rágcsálás abbamaradt, Oslo lakosai pedig lassan ébredezni kezdtek, majd a reggel sötétjével és a latyakkal megküzdve útra keltek a munkahelyükre és az iskolába. És mire Strobe{1} tanárnő a második világháborúról kezdett mesélni a diákjainak, az első bágyadt napsugár is előkandikált a dombtető fölött.

Lise a padban ült és a táblát méregette, ahová Strobe tanárnő a VILÁGHÁBORU szót írta. De lefelejtette az ékezetet az u betűről. Világháború – így lett volna helyes. Ez pedig annyira zavarta Lisét, aki messze földön híres volt a tökéletes helyesírásáról, hogy képtelen volt Strobe tanárnőre koncentrálni, aki éppen azt ecsetelte, hogyan rohanták le a németek 1940-ben Norvégiát, és hogy egy maréknyi hős hogyan rakta helyre a németeket, amelynek köszönhetően a norvégok végül megnyerték a háborút, és azóta dalolhatják szakadatlanul, hogy Miénk a győzelem, mi győztünk, miénk a győzelem.

– És mit csináltak a többiek?

– Bulle! Ha kérdezni szeretnénk valamit, feltesszük a kezünket! – mondta Strobe tanárnő szigorúan.

– Tudom, tudom – legyintett Bulle. – De nem látom be, hogy ettől miért születnének jobb válaszok. Az én jelszavam az, drága Strobe tanárnő, hogy egyszerűen csak ragadjuk magunkhoz a szót… – Azzal a parányi, vörös hajú, szeplőkkel bőségesen telehintett fiúcska, aki a Bulle névre hallgatott, a levegőbe emelte parányi kezét, mintha láthatatlan almákat szedegetne egy láthatatlan fáról. – Így ni! Ragadjuk magunkhoz a szót, vonjuk hatalmunkba, majd adjunk szárnyakat neki és reptessük a tanárnő felé…

Strobe tanárnő lehajtotta a fejét és kidülledő szemmel meredt Bullére a pápaszeme fölött, amely egy centiméterrel még lejjebb csúszott hosszú orrán. Azután Lise nem kis ijedelmére a tanárnő jobb keze a hírhedt asztalra csapáshoz készülve a levegőbe emelkedett. Strobe tanárnő tenyerének csattanása a fenyőasztal lapján irtózatos volt. Állítólag már felnőtt férfiak is sírva fakadtak tőle, az anyukák pedig a saját mamájuk után kiabáltak. Mivel azonban az információ Bullétől származott, Lise jobban belegondolva arra jutott, hogy korántsem tekinthető száz százalékig igaznak.

– Mit csináltak azok, akik nem voltak hősök? – ismételte meg Bulle a kérdést. – Válaszoljon, drága tanárnő, kinek a szépségét csupán bölcsessége haladhatja meg! Válaszoljon, hadd kortyoljunk mindannyian a tudás kelyhéből!

Strobe tanárnő sóhajtva leeresztette a kezét. Lisének úgy tűnt, mintha a tanárnő szigorúan összepréselt szája széle megrándult volna. A tanárnő pedig nem az a fajta hölgy volt, aki túlzásba vitte volna a mosolygást vagy az egyéb napsugaras megnyilvánulást.

– Azok a norvégok, akik nem voltak hősök a háború alatt – kezdte –, azok… öhm, éljeneztek.

– Éljeneztek?

– A hősöket éltették. És a királyt, aki Londonba menekült.

– Vagyis nem csináltak semmit – összegezte Bulle.

– Ez nem ilyen egyszerű – válaszolta Strobe tanárnő. – Nem lehet mindenki hős.

– Miért nem?

– Miért nem mi?

– Miért nem lehet mindenki hős? – kérdezte Bulle hátradobva vörös frufruját, amely épp csak az asztal lapját súrolta.

A beálló csendben Lise tisztán hallotta a szomszédos teremből átszűrődő kiabálást és csuklást. Rögtön tudta, hogy Gregor Galvanius az, az új technikatanár, akit mindenki csak Hukk tanár úrnak hívott, mert ha felizgatta magát, azonnal csuklani kezdett.

– Truls! – csapott át kétségbeesett falzettbe Gregor Galvanius hangja. – Hukk. Trym! Hukk.

Lise felismerte Truls undok nevetését és az ikertestvére, Trym nem kevésbé undok kacaját, amelyet szaladó léptek zaja és ajtócsapódás követett.

– Nincs meg mindenkiben a késztetés, hogy hős legyen – mondta Strobe tanárnő. – A legtöbb ember egyszerűen csak békére és nyugalomra vágyik, arra, hogy a saját dolgaival törődhessen, és hogy eközben minél kevesebbet zaklassák.

Ezen a ponton az osztály nagy részének figyelme az ablak felé terelődött. Odakinn, a havas iskolaudvaron ugyanis Truls és Trym Thrane szaladt keresztül, ami nem valami szép látvány, mivel az ikrek igen kövér gyerekek voltak, és futás közben vaskos combjaik egymáshoz dörzsölődtek. Ám az üldözőjük sem volt sokkal elegánsabb. Hukk tanár úr összegörnyedve, ügyefogyott jávorszarvas módjára, papucsba bújtatott iksz-lábakkal ügetett utánuk a délelőtti napfényben. A suta bukdácsolás és a görnyedt hát oka egy irodai forgószék volt, amely láthatólag Hukk tanár úr ülepéhez ragadt. Strobe tanárnő kinézett az ablakon és mélyet sóhajtott:

– Attól tartok, Bulle, hogy némelyik emberben egyszerűen a hősiesség leghalványabb szikrája sincs meg.

– Mi van a székkel? – kérdezte Bulle halkan.

– Úgy tűnik, mintha a fenekéhez lenne varrva – ásította Lise. – Nézd csak, mindjárt eléri a hóbuckákat…

Gregor Galvanius papucsa egyszer csak önálló életre kelt. Hukk tanár úr elvágódott. Egyenesen a fenekére. Azaz, mivel a feneke a székhez volt erősítve, és a széknek kerekei voltak, méghozzá gondosan megolajozott kerekei, az iskolaudvar pedig egyenesen az Ágyúpatak felé lejtett, Hukk tanár úr legnagyobb meglepetésére hirtelen egyre növekvő sebességgel kezdett lefelé száguldani a lejtőn.

– Magasságos ég! – kiáltott fel rémülten Strobe tanárnő, amikor észrevette kollégája egyre sebesebb útját a világ – de legalábbis az iskolaudvar – vége felé.

A beálló csöndben mindössze a kerekek jeges zörgése és a kétségbeesetten fékezni próbáló papucs talpának nyiszogása hallatszott. Valamint a tanár úr hisztérikus csuklása. A következő másodpercben a szék egyenesen az iskolaudvar végében lévő hóbuckák egyikébe csapódott. A bucka hangos puffanással szétrobbant, és porhóval töltötte meg a levegőt. A széknek és Gregor Galvaniusnak egyszerűen nyoma veszett!

– Mindenki a fedélzetre! – bömbölte Bulle, majd felpattant és padról padra szökkenve az ajtó felé vette az irányt. A többiek Strobe tanárnővel egyetemben követték, és egy pillanat alatt mind kinn termettek. Kivéve Lisét, aki a táblához lépett, és egy ékezetet firkantott az u betűre. VILÁGHÁBORÚ. Úgy, ni! Azután ő is a többiek után szaladt.

Strobe tanárnő és egy másik tanár közös erővel próbálták kiszabadítani a hóbucka fogságából Gregor Galvaniust, aki továbbra is a székhez volt rögzítve.

– Hogy érzi magát, Gregor? – kérdezte Strobe tanárnő.

– Hukk – válaszolta Gregor. – Megvakultam!

– Dehogy – mondta Strobe tanárnő, és ujjával kipiszkálta a tanár úr szemüvege alatt rekedt havat. – Így, ni…

Galvanius zavartan pislogott, majd fülig vörösödött, amikor észrevette kolléganőjét.

– Ó, helló, Strobe tanárnő! Hukk!

– Micsoda ribillió – mondta Lise Bullének, aki elsőként érkezett a helyszínre, olyan korán, hogy egészen belepte a porhó, amit Galvanius vert fel. Bulle nem válaszolt, csak meredten bámult lefelé az Ágyú-patak irányába.

– Valami baj van? – kérdezte Lise.

– Láttam valamit, amikor ideértem. A porhó hozzátapadt valamihez.

– Mihez tapadt hozzá?

– Épp ez az. Fogalmam sincs. Eltűnt, amikor a hó elolvadt.

Lise felsóhajtott.

– Sürgősen csinálnunk kell valamit a túláradó fantáziáddal, Bulle. Doktor Proktor esetleg feltalálhatna valami képzelgéscsillapítót.

Bulle kipislogta a havat a szeme sarkából, majd megragadta Lise kezét.

– Gyerünk!

– Bulle…

– Gyere! – ismételte meg Bulle és felrántotta tollkabátja cipzárját.

– De hát még tart az óra!

Bulle azonban már ezt nem hallotta. Ekkorra ugyanis fejest ugrott a mély hóba, és a meredek lejtőn hason fekve a jég borította patakhoz csúszott.

– Bulle! – kiabálta Lise, s a kisfiú után gázolt a hóban. – Nem szabad lemenni a patakhoz!

Bulle, aki már talpra kászálódott, győzedelmesen a hóra mutatott.

– Mi az? – kérdezte Lise, és közelebb lépett.

– Egy nyom – felelte Bulle. – Lábnyom.

Lise lepillantott. A hóban valóban mély lábnyomok sorakoztak. Azután a jégen folytatódtak, amelyet csupán egy vékony réteg hó fedett.

– Valami átment a patakon – mondta Lise. – És akkor mi van?

– Nézd már meg a lábnyomokat! – nyaggatta Bulle. – Ezek nem állattól származnak. Egyetértesz?

Lise a fejében végigpörgette az összes állatnyomot, amelyeket környezetismeret-órán láttak. Mancsok, karmok, varjúlábak. Ez itt egyikhez sem hasonlított. Végül egyetértően bólintott.

– És nem is cipő- vagy csizmanyom – folytatta Bulle. – Rejtélyes…

Csoszogva a nyomok után indult a jégen.

– Várj! – szólt rá Lise. – Mi van, ha a jég…

De Bulle ügyet sem vetett rá. Amikor biztonságban átért a patak túloldalára, megfordult:

– Akkor jössz, vagy mi lesz?

– Attól még, hogy a jég téged elbírt, nekem lehet, hogy túl vékony – suttogta Lise, nehogy Strobe tanárnő észrevegye őket az iskolaudvarról.

– Mi? – kiáltotta Bulle.

Lise a jégre mutatott.

Bulle válaszképpen megkopogtatta a kobakját.

– Használd már a borsónyi agyadat! Nézd csak meg a nyomokat! Az, ami itt keresztülvágott a jégen, jóval nagyobb, mint mi ketten.

Lise ki nem állhatta, amikor Bulle úgy tett, mintha okosabb lenne nála. Bosszúsan toppantott néhányat a hóban. Arra gondolt, hogy mit szól majd a parancsnok papa – vagy ami még ennél is rosszabb: a parancsnok mama –, amikor hazaállít majd Strobe tanárnő intőjével. Egy porcikája sem kívánta ezt az egészet. Azután átment a jégen. Mert ilyen az, ha az ember balszerencséjére épp egy olyan fickó a legjobb barátja, mint Bulle.

A nyomok nagy ívben vezettek keresztül a Mogyoró-erdőn, amely valójában csak egy kisebb csoportnyi fát jelentett, át a Mogyoró hídon, majd vissza az iskolaudvaron keresztül fel a tornaterem lépcsőjére. Kinyitották az ajtót, és beléptek az épületbe.

– Odasüss! – mutatott Bulle a padlón éktelenkedő nedves lábnyomokra. Ám ahogy a nyomok végighaladtak a folyosón, az öltözőkön és a kihalt tornatermen, egyre kevésbé lehetett kivenni őket, míg végül egészen el is tűntek.

– Mire ideért, megszáradt a lába – állapította meg Bulle, és a levegőbe szimatolt.

– Ez meg mi? – kérdezte Lise az iskola katonazenekarának zászlójára bámulva, amely a matracok és a régi, repedezett bőrű ló mögött állt a falhoz támasztva. Itt szokott ugyanis próbálni a zenekar, amelyben Bullével ők is játszottak. A kék zászlóra sárga betűkkel a következő feliratot hímezték: DŘLGEN ÁLAMI ISKOLAZENEKAR.

Bulle a kijárat felé indult, Lise pedig gyorsan követte. Mert bár bátor és okos kislány volt, aki egyáltalán nem hitt a szellemekben, kísértetekben és ehhez hasonló butaságokban (ugyan már, melyik tízéves hisz az ilyesmiben, gondolta), nem akart egyedül maradni. Volt ugyanis odabenn valami, amitől csupa libabőr lett. Valami nagyon nem stimmelt.

Amikor kiléptek az ajtón, a hóbucka előtt az igazgató asszony éppen afelől érdeklődött, hogy ki varrta Galvanius tanár úr nadrágjának ülepét a székhez. Bulle és Lise a tornaterem előtti lépcső tetejéről nézte, ahogy a gyerekek rémült pillantást vetnek először az igazgatónőre, majd Trulsre és Trymre, akik karba tett kézzel, egymásnak vetett vállal álltak és fenyegető pillantásokat lövelltek a többiekre.

– Soha senki nem fogja beárulni Trulst és Trymöt – jegyezte meg Lise.

– Strobe tanárnőnek igaza van – válaszolta Bulle. – A legtöbben egyszerűen csak békére és nyugalomra vágynak, arra, hogy a saját dolgaikkal törődhessenek, és hogy eközben minél kevesebbet zaklassák őket.

Ebben a pillanatban becsengettek. Vagy éppenséggel ki. Ez a nap mindenesetre kezd nagyon furcsa lenni, gondolta Lise.

És az utolsó óra közepe még ennél is furcsább lett. Lise ugyanis ekkor jött rá, hogy mi volt az, ami nem stimmelt. A felismerés úgy kólintotta fejbe, mint Truls és Trym egyik kövér hógolyója. Az iskolazenekar zászlója! Az a zászló, amelybe sárga cérnával hímezték bele a nevüket, és amelyet már ezerszer látott. DŘLGEN ÁLLAMI ISKOLAZENEKAR. Csakhogy a zászlón, amelyet láttak, az állt, hogy DŘLGEN ÁLAMI ISKOLAZENEKAR. Egy L-lel. Lise megdermedt. Ez meg hogy lehetséges?

Amikor kicsengettek, Lise magával vonszolta Bullét az üres tornaterembe. Megálltak a zenekar régi zászlója előtt, Bulle pedig aprólékosan végigbetűzte a hímzést:

– D-Ø-L-G-E-N Á-L-L-A-M-I I-S-K-OL-A-Z-E-N-E-K-A-R.

– De tényleg csak egy L volt! – bizonygatta Lise kétségbeesve. – Komolyan beszélek!

Bulle egymáshoz támasztotta két keze ujjbegyeit és a kislány felé fordult:

– Doktor Proktor esetleg feltalálhatna valami képzelgéscsillapítót a számodra, kedvesem.

– Egyáltalán nem képzelődtem! – kiabálta Lise elkeseredetten.

Bulle barátságosan megpaskolta a hátát.

– Csak vicceltem. Tudod, miben különbözünk egymástól, Lise?

– Nem. Vagyis, igen. Szinte mindenben.

– Abban különbözünk, Lise, hogy a barátodként én vakon megbízom abban, amit mondasz.

– Ez azért van – válaszolta Lise –, mert veled ellentétben én mindig igazat beszélek.

Bulle elgondolkodva méregette a zászlót.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy kikérjük a barátaink tanácsát.

– Nekünk nincsenek barátaink, Bulle. Egymást leszámítva mindösszesen egy barátunk van.

– Ha engem kérdezel, ez már úgy hangzik, mint egy egész csapatnyi barát – jelentette ki Bulle, majd próbaképpen elfütyülte a Régi vadászinduló első hangjait. Ebből Lise sem maradhatott ki: hozzáfütyülte a klarinét szólamát.

A Régi vadászinduló hangjai azután kimasíroztak az iskolából az Ágyú utcába, elpattogtak a piros ház mellett, amelyben Lise lakott, majd tovább Bulléék átellenben lévő sárga háza mellett egészen a zsákutca legvégében álló furcsa, ferde, kék házig, amely alig látszott ki a hó alól, és amelyben egyetlen barátjuk lakott. Végiggázoltak a havon a csupasz körtefa mellett, és bedörömböltek az ajtón, mivel a csengő még mindig nem működött.

– Doktor Proktor! – kiabálta Bulle. – Nyissa ki!

Egyensúlycipő és holdkaméleon

Doktor Proktor ajtaja azonban zárva maradt.

– Hol lehet? – mormolta Bulle, és a levélbedobó nyíláson át bekukucskált a házba.

– Ott – válaszolta Lise.

– Hol? – kérdezte Bulle.

– Ott fenn.

Bulle megfordult, és tekintetével követte Lise mutatóujját.

És valóban, odafenn a tetőgerincen egy professzori köpenyt és rózsaszín fülvédőt viselő, hórihorgas, sovány férfi egyensúlyozott. Apró lépésekkel és maga elé nyújtott karokkal haladt előre.

– Doktor Proktor! – bődült el Bulle olyan hangosan, ahogy csak bírt.

– Nem hall semmit – mondta Lise. – Rajta van a duplasüket.

A duplasüketet – pontosabban a doktor Proktor-féle Duplasüket Fülvédőt – a professzor azért találta fel, hogy megvédje hallását egy másik találmánya, a doktor Proktor-féle Fingonautapor robajától.

Lise hógolyót gyúrt, majd elhajította. A hólabda közvetlenül a professzor lába előtt landolt a tetőn, aki összerezzent, majd különös táncba kezdett odafenn. Karjával hajólapát módjára kalimpált, melynek következtében a fülvédő egyik rózsaszín kagylója a szemére csúszott.

– Mit művel odafenn? – érdeklődött Bulle kiabálva.

– A… a karjaimmal hadonászom – kiáltotta vissza a professzor és még hevesebb kalimpálásba kezdett. – Továbbá a felsőtestemmel imbolygok… – nyögte, miközben a hosszú, sovány felsőteste vészes imbolygásba kezdett. – És elveszítem az egyensúlyomat! – ordította elhaló hangon, és hirtelen eltűnt.

A két gyerek rémülten egymásra meredt, azután futásnak eredt a ház körül.

– Hahó! – kiabálta Lise.

– Hahó! – kiabálta Bulle.

– Igen, hahó – hallatszott szárazon és öblösen a hó alól egy lyukból, ahonnan két kéz bukkant elő. – És ha befejeztük a hahózást, esetleg segíthetnétek egy kicsit.

Lise és Bulle is megragadott egy-egy kezet, és ezen a különös napon immáron másodszor rántottak ki egy felnőttet a hó alól. Igaz, a legtöbben, akik ismerték doktor Proktort, éppenséggel nem nevezték volna felnőttnek. Mert bár a professzor nem volt már fiatal, többnyire olyan dolgokat talált fel, amelyek félelmetesen viccesek voltak, ám nem bizonyultak túlságosan hasznosnak a felnőttek világában. Így aztán nem tett szert sem gazdagságra, sem hírnévre. Ennek ellenére boldog ember volt. Még szép, hiszen minden áldott nap azzal foglalkozhatott, amit mindennél jobban szeretett: kissé őrült dolgokat talált fel. Volt egy kertje, benne egy körtefával. És néhány jó barátja. Ezenkívül a világ legcsodásabb és – amennyire a folyamatosan viselt, kormos úszószemüvegén keresztül megítélhette – Oslo legédesebb hölgyének, Juliette Margarinnek volt a jegyese.

– Miért van magán a fülvédő? – kérdezte Lise, miközben talpra segítették doktor Proktort.

– Rettenetesen fázott a fülem, de sehol sem találtam a sapkámat – felelte a professzor. – Mi történt?

Lise elmesélte az iskolaudvaron történteket.

– Gregor Galvanius, igen – mondta doktor Proktor, és kisöpörte bozontos hajából a havat. – Furcsa szerzet.

– Ismeri Hukk tanár urat? – kérdezte Bulle. – Truls és Trym jókora öltésekkel, keresztbekasul a székhez varrták a tanár úr nadrágját. Rajz- és technikaórán már csak ilyen kétes dolgokat tanul az ember. Mellesleg kíváncsi lennék, hogyan sikerült úgy véghezvinniük, hogy Hukk tanár úr észre sem vette.

A professzor felsóhajtott.

– Szegény Gregor minden bizonnyal elszundított.

– Egy tanár nem alszik el a saját órája közepén – vetette közbe Lise.

– Hát, ha olyan teremtmény, amelynek téli álmot kellene aludnia, akkor igen – mondta doktor Proktor.

– Az meg mi? – mutatott Bulle Doktor Proktor lábára.

– Ez? – válaszolta a professzor, és a kék cipőfűzős, piros és narancssárga színekben pompázó bakancsára nézett. – Ez az új találmányom. A doktor Proktor-féle Egyensúlycipő. Nézzétek csak… – Felemelte az egyik lábát, és a gyerekek felé fordította a talpát. – Egy régi bokszcipő, amelybe aktív mágneses síneket építettem. Ennek a segítségével bármin egyensúlyozhat az ember. Csak be kell állítani a kapcsolót.

A bakancs bokájára egy közönséges tűzhelykapcsológomb volt erősítve. Lise felolvasta a beállításokat:

FESZES KÖTÉL

LAZA KÖTÉL

KERÍTÉS

HÍDKÁBEL

HÁZTETŐ

– Csúcs! – rikkantotta Bulle. – Kipróbálhatom?

– Egyelőre nem, kedves Bulle. Még némi tökéletesítésre szorul, hogy… öhm, tökéletes legyen.

– Akkor hogyhogy felment benne a tetőre? – kérdezte Bulle savanyú ábrázattal. Ő ugyanis leginkább olyankor szerette kipróbálni doktor Proktor találmányait, amikor azok még nem voltak teljesen tökéletesek.

– Be kellett állítanom az antennákat – felelte a professzor, és a háztetőn terpeszkedő, méretes tévéantenna felé intett. – Már szinte egyetlen tévécsatornát sem tudok fogni.

Lise felnyögött.

– De kedves professzor! Nem hallott róla, hogy a tévéjeleket digitalizálták? A régi antennák már nem alkalmasak erre.

Doktor Proktor egyik szemöldökét megemelve Lisére bámult. Azután felnézett a tetőre, majd az órájára pillantott.

– Rohan az idő. Szóval?

– Pardon? – kérdezte Lise.

– Szóval, mi történt?

– Láttam valamit, ami eltűnt, amikor elolvadt a hó – mondta Bulle.

– A hó már csak ilyen, amikor elolvad – ásította a professzor. – És még?

– Az iskolai zászlóról eltűnt egy L betű – mondta Lise.

– Úgy tűnik, nyakunkon a világvége – jegyezte meg szárazon doktor Proktor, majd döcögve a bejárati ajtó felé indult.

– Van valami ötlete, hogy mit tegyünk? – kérdezte Lise.

– Hogyne – válaszolta a professzor.

– Mégpedig?

– Amit mindig. Karamellpudingot készítünk.

– Tehát – szólalt meg doktor Proktor, miután kivégezték a másfél négyzetméternyi karamellpudingot a professzor konyhaasztala mellett. A konyhapulton ott állt a helikoptermodell, amelyet a krém felveréséhez használtak, a kenyérpirító, amellyel az átázott kesztyűket és harisnyákat szárítgatták, valamint egy hallevesfőző fazék, amelynek a fenekére a professzor egy nagy lyukat varázsolt, mivel ki nem állhatta a hallevest. – Láttál valamit.

– Egen – mondta Bulle, és hangosan böfögött. – Elnézést!

– Egészségedre! Mit láttál?

– Nehéz lenne megmondani. A Gregor Galvanius landolását követő hóvihar mintha belepett volna valamit. Láttam a körvonalait. De azután a hó elolvadt, és az a valami alatta egyszerűen láthatatlan volt.

– Ember volt vagy állat?

– Nem tudom. A nyomai mindenesetre nem hasonlítottak egyetlen állatéhoz sem. És nem is olyan volt, mint egy meztelen emberi lábnyom, egy cipő vagy csizma lenyomata. Olyan volt, mintha… mi lehetett? – Bulle egyik szemével hunyorogva úgy festett, mint akit erősen gondolkodóba ejtett, mit is viselhetett az a valami.

– Hm – mondta doktor Proktor. – És ott volt a zászló, amelyen csak egy L szerepelt az állami szóban. De amikor visszamentetek a tornaterembe, akkor újra két l-lel volt írva?

Lise bólintott.

Doktor Proktor megvakarta az állát.

– Zokni! – kiáltotta Bulle.

Lise és a professzor rábámultak.

– Zokninyom volt – mondta Bulle. – Tudja, az a fajta, amikor az embernek átázik a cipője, és hazaérve vizes zokniban trappol végig a padlón.

– Zoknicsenő – suttogta doktor Proktor csak úgy maga elé. – Beszédhiba. Holdka… – Azután, mintha csak akkor eszmélt volna rá, hogy Lise és Bulle még mindig ott ül az asztalnál, hirtelen elhallgatott.

– Zoknicsenő? – kérdezte Lise és Bulle egyszerre.

– Beszédhiba! – mondta a professzor. – Úgy értem… csak félrebeszéltem. – Az ablakra mutatott: – A mindenit! Nézzétek csak, havazik!

A két gyerek kinézett az ablakon. Valóban, odakint újra szállingózni kezdett néhány hópehely.

Lise doktor Proktorhoz fordult:

– Mi az a zoknicse…

– Egyébként épp egy új találmányon dolgozom – vágott közbe doktor Proktor, mielőtt Lise befejezhette volna a kérdést. – A karácsonyfa és a közönséges fenyő mutáns keresztezése, ami azt eredményezi, hogy a fákon csillogó mütyürök, papírangyalok és gyertyák nőnek majd, úgyhogy csak ki kell vágni őket, és feldíszítve bevinni a nappaliba. Mit szóltok hozzá?

Bulle a fejét rázta.

– Rossz ötlet. Pont az a lényeg, hogy az ember maga díszíti fel a fát.

– Tényleg? – álmélkodott a professzor.

– Bizony – bólintott Bulle a tányérját kapirgálva. – Nem tudna inkább valami olyasmit feltalálni, amitől a Dølgen iskola zenekara kevésbé játszana hamisan?

– Ó, nem, az teljességgel lehetetlen – válaszolta doktor Proktor. – De mit szólnátok, mondjuk, a karamellízű tejbegrízhez?

– Na, ez már valami! – lelkesedett Bulle, és a tálban árválkodó utolsó adag karamellpuding felé pislogott. – Ha más már nem kér, akkor esetleg…

– Doktor Proktor – szólalt meg Lise –, hogy értette azt a dolgot a zoknicsenőkkel?

– Sosem hallottam ilyesmiről – válaszolta a professzor. – És ti sem.

Lise Bullére pillantott. A kisfiú arca léggömb módjára kikerekedett, a pudingostál pedig üresen állt.

– A nemjóját, már ilyen későre jár? – mondta doktor Proktor, és hangosan ásított egyet.

– Nem gondolod, hogy a professzor egy kissé különösen viselkedett? – kérdezte Lise odakinn a lépcsőn.

– Nem – felelte Bulle, majd egy hangos böfögést követően boldog mosoly terült szét az arcán.

– Pontosan – mondta Lise a szemét forgatva.

Miután Lise hazaért, megvacsorázott, megírta a leckéjét és gyakorolt a klarinéton, a mamája felkiabált neki a nappaliból, hogy ideje lefeküdnie. És ezzel Lise is egyetértett. Amikor fogmosás után lement a nappaliba, hogy jó éjszakát kívánjon, a szülei a tévé előtt ültek, és egy csapat teli torokból éneklő férfit és nőt néztek meredten, akik úgy lengedeztek ide-oda fehér köpönyegükben, mint a nyári szellőben lebegő függöny szárnyai. Lisének pedig hirtelen eszébe jutott, mennyire várja már a tavaszt.

– Ez meg mi? – kérdezte.

– Ez? – nézett rá a parancsnok papa. – Ez a Kóruscsata. A győztes kórusnak százezer korona és ötven őre üti a markát. Továbbá egy saját tévéműsor. Valamint egy dániai utazást, szállással egy kétcsillagos kempingben.

– Plusz egy féléves bérletet a Csitt-Csatt frizuraszalonban – tette hozzá Lise mamája. – És még…

– Ki énekel? – kérdezte Lise.

– Hallvard Tenoresen kórusa – dörmögte a papája.

– Ki az a Hallvard Tenoresen?

– Hogy ki az a Hallvard Tenoresen? – ismételte meg a mamája elképedve. – Őszintén szólva, kislányom, nem ártana, ha egy kissé jobban elmélyednél a pletykalapokban! Hallvard Tenoresen egy éneklő csontkovács Jönköpingből, Svédországból. Ő a legcsinosabb kórusvezető Nordbotntól délre. Nézd csak, milyen jóképű! Nem is értem, hogy nem házasodott még meg.

– Még szép, hogy nem házasodott meg – kuncogott a parancsnok.

Lise a derűs mosollyal és hatalmasra tátott szájjal éneklő kórust figyelte, azután sarkon fordult és elindult lefeküdni.

{1} Kiejtési segédlet a könyv végén található.