Sabrina Jeffries

Felejthetetlen csók

A mű eredeti címe

How to Woo a Reluctant Lady

Copyright © 2011 by Deborah Gonzales

The original edition was published by Pocket Books,

a Division of Simon and Schuster, Inc.

Hungarian translation © Hajnal Gabriella

© GENERAL PRESS KIADÓ

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

HAJNAL GABRIELLA

Szerkesztette

BALOGH MARGIT

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

készítette

ISBN 978 963 643 532 5

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9-11. fszt. 2.

Tel.: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Megbízott irodalmi vezető és felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Kiadói munkaszám E3800-14

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

Azoknak a bámulatos embereknek, akik segítenek gondját viselni autista fiamnak, amikor nincs iskolában, lehetővé téve ezzel számomra, hogy a könyvírásra koncentrálhassak: csodálatos férjemnek, Renének, türelmes segítőinknek, Marynek, Bennek és Wendellnek, bölcs szociális gondozónknak, Gretának, valamint mindig készséges szerkesztőségi kapcsolattartómnak, Melissának. Hálás köszönet nektek mindenért, amit tesztek!

Kedves Olvasó!

Nem akarok panaszkodni, de teljesen tanácstalan vagyok legidősebb leányunokámmal, Minervával kapcsolatban. Ragaszkodik hozzá, hogy rémregényeit továbbra is az igazi nevén jegyezze! Csak azért teszi, hogy sokkolja környezetét, beleértve szóba jöhető kérőit is – akikkel ő szemmel láthatóan fikarcnyit sem törődik.

Ó, tudom, hogy azt mondja, nem áll szándékában férjhez menni, de ez csak üres locsogás a részéről. Látom, milyen irigykedve bámul nemrég nősült fivéreire, amikor azok nem figyelnek. Habár cseppet makacs, mégis igazán jó feleség válhatna belőle valamely derék úriember oldalán... ráadásul Minerva mellett az élet sohasem lenne unalmas.

De tesz valamit az ügy érdekében? Nem. Inkább vérről meg gazemberekről meg halálról ír. Talán találnom kellene számára egy minden hájjal megkent gazembert, hogy aztán magával cipelje egy kísértetkastélyba. Ez talán imponálna a szemtelen csitrinek, bár téves következtetések levonására ragadtatná Gabe-et és Celiát a házasságot illetően.

Minervának legutóbb az az ötlete támadt, hogy a férjjelöltnek alkalmas úriembereket beszélgetésre hívja, mely célból hirdetést adott fel egy hölgyeknek szóló magazinban! Biztos vagyok benne, hogy ezt a bosszantásomra találta ki, de meg fog lepődni. Ami az elhatározásomat illeti, nem fogom meggondolni magam, ácsingózzon az ajtóban akárhány kérő.

Azonban kissé aggaszt, hogy Mr. Giles Masters is a kezére pályázók közt van. Láthatóan megtesz mindent, hogy megszerezze az unokámat... és ő az egyetlen férfi, aki iránt Minerva a közömbösségen túl valami mást is érez. Sajnálatos, hogy hitvány csirkefogó hírében áll, ahogy arra fiúunokáim számtalan alkalommal felhívták már a figyelmem.

Másfelől viszont Minerva fivérei is hitvány csirkefogók voltak, míg meg nem házasodtak. Lehetséges, hogy Mr. Masterst is hasonló fából faragták? Minerva érdekében őszintén remélem, mert egészen bizonyos, hogy odáig van érte. Kíváncsi lennék rá, van-e valahol kísértetjárta kastélya. Az maga volna a tökély!

Nyomon fogom követni az eseményeket, és így vagy úgy, de elérem, hogy az unokám a házasság boldog kötelékébe lépjen. Az sem számít, ha végül egy csirkefogóhoz kell hozzámennie!

Szívélyes üdvözlettel:

Hetty

Prológus
Ealing, Halstead Hall, 1806

A puszpángokon csak úgy hemzsegnek a bogarak. Mama mérges lesz a kertészre.

Ekkor a kilencéves Minervának könnybe lábadt a szeme: nem, mama nem lesz mérges. A kápolnában fekszik abban a szörnyű koporsóban. A papa mellett!

A labirintus útvesztőjében rejtőzve Minerva kétségbeesetten küzdött, hogy könnyeit visszatartsa. Valaki még meghallja, és ő nem akarta, hogy rátaláljanak.

A sövényen keresztül egy hang szüremlett át.

– Hogy tűnhetett el az a lány ilyen gyorsan?

Desmond Plumtree, mama unokatestvére volt az.

– Ez a temetés egy paródia – panaszkodott a felesége, Bertha, a lány rejtekhelyének közvetlen közelségéből. – Nem mintha hibáztatnám Prudence-t, amiért golyót eresztett abba a kurafiba. De hogy saját magával is végezzen? Hetty nénikéd hálás lehet, amiért az esküdtszék úgy ítélte meg, hogy Pru nem volt épelméjű. Máskülönben a Korona azon nyomban elkobozta volna a család minden vagyonát.

Szorosan a sövényhez lapulva Minerva azért imádkozott, nehogy beforduljanak a sarkon és észrevegyék.

– Nos, nemigen vélekedhettek volna róla másként – válaszolta Desmond. – Egyértelműen nem lehetett eszénél.

Minerva jóformán kettéharapta a nyelvét, hogy megállja tiltakozás nélkül. Baleset történt, szörnyű baleset. Nagyi is azt mondta.

– Azt hiszem, ez az oka, amiért a nénikéd azt akarta, hogy a gyerekek is részt vegyenek a szertartáson – mondta Bertha kuzin –, mert így ezzel is azt sugallhatja, nem érdekli, mit hordanak össze a lányáról.

Desmond kuzin felhorkant.

– Hetty néni kifejezetten ragaszkodott hozzá, hogy a kölykök személyesen vegyenek búcsút a holtaktól. Annak az átkozott nőszemélynek sosem okozott gondot, hogy semmibe vegye a társaságot, ha úgy tetszett neki, teljesen mindegy, mit jelent ez bárki más...

Ahogy a hangok távolodtak, Minerva előbújt rejtekéből, és mint a villám iramodott meg az ellenkező irányba. Sajnos, a sarkon befordulva egyenesen egy úriemberbe ütközött. Lázasan igyekezett elszelelni, ám a férfi elkapta.

– Lassan a testtel, kislány! – kiáltotta, miközben próbálta viszszatartani őt. – Nem akarom bántani. Csituljon már, ha mondom!

Már azon volt, hogy megharapja, amikor rájött, ki is az valójában – fivérei tizennyolc éves barátja, Giles Masters, aki szüleivel együtt érkezett a temetésre. Desmond kuzin, tekintettel a botrányra, csak kis létszámú összejövetelt szeretett volna, de nagyi azt mondta, hogy a gyerekeknek szükségük van a barátaikra az ilyen erőt próbáló időkben.

Talán mivel nem tagja a családnak, Minerva meggyőzheti, hogy segítsen neki.

– Kérem, engedjen el! – könyörgött. – És ne árulja el senkinek, hogy itt vagyok!

– De mindenki önre vár, hogy a szertartás végre kezdetét vehesse.

A lány lesütötte a szemét, gyávasága zavarba ejtette.

– Képtelen vagyok bemenni. Olvastam, mit írtak az újságok arról... arról... hisz tudja. – Mama lelőtte papát, aztán meg saját magát. Hangja hisztérikusan csengett. – Nem bírok mamára nézni lyukkal a mellkasában, és papára, hogy... hogy neki... nincs arca! – Már a puszta gondolattól is újra remegés fogta el.

– Ó! – A férfi leguggolt mellé. – Azt hiszi, úgy fekszenek ott a koporsóban, ahogy megtalálták őket?

Biccentett.

– Emiatt nem kell aggódnia, drága gyermek – felelte kedvesen. – Édesapja koporsója le van zárva, édesanyját pedig újra kicsinosították. Nem fogja látni a lyukat a mellkasán, esküszöm. Nincs mitől félnie.

Minerva az alsó ajkába harapott, nem lévén biztos benne, hihet-e neki. Néha fivérei mindenféle csellel és trükkökkel bírták rá, hogy megfelelően viselkedjen. És nagyi folyton azt mondja, Mr. Masters egy hétpróbás gazember.

– Nem tudom, Mr. Masters...

– Giles. Barátok vagyunk, nem?

– Azt... azt hiszem.

– Mit szól ehhez? – folytatta. – Ha bejön velem a kápolnába, a szertartás alatt végig fogom a kezét. Ha bármikor megijed, megszoríthatja a kezem, amilyen erősen csak szeretné.

Bátorságát összeszedve nézett a férfi arcába. Kedves, nefelejcsszínű szeme volt. Őszinte szeme, akárcsak a nagyinak.

Nyelt egyet.

– Ígéri, hogy mama és papa nem úgy fest... ahogy azt az újságban megírták?

– Megesküszöm. – Kellő komolysággal keresztet vetett. – Becsületszavamra. – Felemelkedett, majd kezét a lány felé nyújtotta. – Velem jön?

Bár szíve hevesen kalapált mellkasában, Minerva hagyta, hogy a férfi kézen fogja. És amikor bevezette a kápolnába, a lány látta, hogy nem hazudott. Papa koporsója le volt zárva. Bár tudta, mi van benne, úgy tett, mintha papa most is olyan volna, mint mindig.

Segített, hogy mama úgy nézett ki, mintha alvó, felöltöztetett önmaga volna. De ami igazán segített, az az volt, hogy Giles mindvégig fogta a kezét. Szorította végig a szertartás alatt, akkor is, amikor Desmond kuzin idétlen fia, Ned, kuncogni kezdett. Minden egyes alkalommal, amikor megrémült vagy elszomorodott, megszorította Giles kezét, amit a férfi egy kézszorítással viszonzott, hogy érezze, nincs egyedül. Valahogy ez mindent elviselhetőbbé tett. A férfi nem engedte el a kezét, míg a koporsókat a földbe nem engedték, és a tömeg szélnek nem eredt.

Aznap szeretett bele Giles Mastersbe.

London, 1816

Tizenkilenc évesen Minerva még mindig szerelmes volt. Mindent tudott Gilesról. A férfi nem nősült meg, és nem is udvarolt komolyan senkinek. Fivéreihez hasonlóan élte a csirkefogó aranyifjak gondtalan életét. De velük ellentétben a férfinak volt hivatása – tavaly avatták ügyvéddé. Ha idővel törvényszéki képviselővé lép elő, kénytelen lesz felhagyni kicsapongó életmódjával. És akkor feleségre lesz szüksége.

Miért ne lehetne ő az? Elég csinos – legalábbis mindenki ezt mondja. Eszes is, amit egy hozzá hasonló férfi nyilván nagyra értékelne. Ráadásul nem bánna vele lekezelően a családja botrányos viselkedése miatt, nem úgy, mint azok a szűklátókörű úriemberek, akikkel a társaságba való bevezetése óta megismerkedett. A férfit az elmúlt négy hónapban, amióta apja önkeze által vetett véget életének, a saját családját érintő botrány foglalkoztatta. Ez is összekötötte tehát őket.

Mégis, hiába kutatta a születésnapi partijára meghívott vendégek között Gilest, a férfi, habár meghívták, nem jött el. Minervát végtelen csalódottság kerítette hatalmába. Hogy vehetné rá a férfit, hogy ne csak barátai kishúgát lássa benne, ha egyszer sosincs rá alkalma?

Miután a parti véget ért, kiment a kertbe, hogy lehangoltságán némiképp enyhítsen, s véletlenül meghallotta az istállók közelében szivarozgató fivéreinek párbeszédét:

– A fiúk azt mondták, hogy tízkor kezdődik a parti Newmarshéknál – hallotta Olivert. – Kicsivel előtte idekinn várlak majd benneteket. Hál’ istennek, gyalog is közel van, így nem kell szólnunk a személyzetnek. Még a végén megint mindenről beszámolnak nagyinak, ő pedig nyilván letorkolna bennünket, amiért Minerva születésnapján máshol mulatunk.

– Nagyinak biztosan szemet szúr, ha megpróbálunk jelmezben kiosonni – közölte Jarret.

– Egyesével surranunk ki, és indulásig elrejtjük a jelmezeinket a kertben. Csak vigyázzatok, nehogy Minerva észrevegye. Nem sérthetjük meg.

Már azon volt, hogy jól megmondja nekik a véleményét, amiért a születésnapján nélküle készülnek mulatni, amikor hirtelen motoszkálni kezdett benne valami. Ha a „fiúkkal” mennek szórakozni, akkor Giles is ott lesz! És mivel álarcosbálról van szó, anélkül mehet oda, hogy bárki felismerné. Azt is pontosan tudta, miben menjen. Ő és a kishúga, Celia egyszer rábukkant nagyi több mint harminc évvel ezelőtt viselt és gondosan eltett ruháira – az egyik tökéletes lesz.

Kilenckor besurrant a kerti fészerbe a tizennégy éves Celiával, aki megígérte, hogy segít neki, ha cserébe Minerva részletesen beszámol neki mindenről, ami a bálban történik. A húga segítségével felvett egy hagyományos fűzőt és két szerény vonalvezetésű turnűrt. Aztán magára öltötte azt a finom kidolgozású aranyszatén báli ruhát, amelyet nagyanyja Minerva szüleinek esküvőjén viselt.

Világosbarna haját folyamatos kuncogás közepette fehér csigákba kunkorodó, magasra tornyozott rizsporos paróka alá szuszakolták. Az arcát maszk mögé rejtették, és orcájára egy szépségtapaszt nyomtak. Utolsó simításként nagyi egyik ódivatú, kékköves kámeáját biggyesztették a nyakába.

– Hasonlítok Marie Antoinette-re? – kérdezte Minerva, ügyelve rá, hogy hangját visszafogja. Fivérei még nem mutatkoztak, de nem akart kockáztatni.

– Pompásan festesz – suttogta Celia. – És nagyon egzotikusan.

Újabban az egzotikus volt Celia kedvenc szava, bár Minervának az volt az érzése, hogy valójában „csábítót” ért alatta. És valóban, dekoltázsát szégyentelenül mélyre szabták.

De miért is tagadná – a húgának igaza van, el akarja csábítani Gilest.

– Most menj – mondta Celiának. – Még mielőtt lejönnek.

Celia elsietett. Minervának már csak meg kellett várnia, míg fivérei a kertben átöltöztek, majd a sikátor felé vették az útirányt, így aztán követhette őket.

Szerencsére rengetegen özönlettek arrafelé, így beolvadt az utcán hömpölygő tömegbe, amikor fivérei a házba léptek. Bár meghívóval nem rendelkezett, a bejutás furamód könnyen ment.

Valószínűleg nem lesz egyszerű rábukkanni Gilesra, mivel fivéreit is kerülnie kell, ezért inkább úgy határozott, megvesztegetéssel veszi rá a komornyikot, hogy elárulja, a keresett férfi milyen jelmezt visel.

– Mr. Masters nincs a vendégek közt, kedvesem – válaszolta a szolga megbotránkoztatóan bizalmas közvetlenséggel. – Visszautasította a meghívást arra hivatkozva, hogy édesanyjánál kénytelen tiszteletét tenni vidéken.

Nem tudta eldönteni, hogy örüljön-e, amiért a férfi az ő születésnapi partiján egy másik elkötelezettsége miatt nem jelent meg, vagy csalódottnak érezze magát, amiért esélye sem maradt a vele való találkozásra.

– De ha pártfogót keres – folytatta a komornyik készségesen –, előkelőbbre is szert tehet. Mr. Masters csak másodszülött.

Pártfogót? Mi az ördögnek keresne pártfogót?

Ekkor vette csak szemügyre alaposabban az összegyűlt vendégsereget. Azonnal rádöbbent, hogy ez itt nem egy szokványos álarcosbál. „Egzotikus” jelmeze kifejezetten angyalinak tűnt a többi hölgy viseletéhez képest.

Csak úgy hemzsegtek a legilletlenebb helyeken felsliccelt görög ruhák és római tógák. Egy fejőlány olyan mélyen dekoltált ruhában pompázott, amilyet egy igazi fejőlány az életben fel nem vett volna, és volt egy nő, aki tollakba öltözve palástolta bájait. A szoba túlsó végében Jarret fivére egy Lady Mariannak álcázott nővel táncolt, aki nem látszott szűziesnek, és amikor fivére végigsimított a hátán, a kezét egyre lejjebb és lejjebb csúsztatta, míg végül...

Minerva égő orcával fordult el. Jóságos ég! Egy buja orgiára tévedt. Hallott már efféle eseményekről, ahová a nők pártfogót találni jönnek, a férfiak pedig azért, hogy élvezhessék a... nőket. Ha valaki felismerné, az kész katasztrófa lenne!

Mielőtt még kereket oldhatott volna, egy francia udvaroncnak öltözött férfi fonta karját a dereka köré és vonta magához.

– Lám-lám, csak nem személyesen a szajhák királynője?

A férfi jót derült az otromba tréfán, ő pedig szájtátva bámult rá. Az imént csakugyan szajhának nevezte?

Felháborodására a férfi a száját a fülére préselte, és nyelvével belenyalt.

– Miért nem jössz föl az emeletre, édesem, hogy a játszmát kettesben folytathassuk?

Még mielőtt a lábára tiporhatott volna, egy másik férfi ragadta ki karmaiból, mondván: – El a kezekkel, Lansing, én láttam meg először – majd arcán kéjes vigyorral a fényes gúnyába bújt lovag átkarolta a vállát.

Lansing? Lansing grófja volna az? Ismerte a férfi feleségét: kedves, fiatal teremtés, bár kissé molett. Az ég szerelmére, hisz ugyanabba a templomba jár, ahová a nagyi!

– Ugyan már, Hartley, engedd át nekem – szajkózta Lansing ingerülten. – Én vagyok hozzá öltözve.

Hartley minden valószínűség szerint a köztiszteletnek örvendő Hartley vicomte lehet, akinek felesége fagyos szépségével vetekedő hűvös természetéről ismert. Hartley és Lansing jó barátok hírében álltak. Ahogy Minerva arról is meg volt győződve, hogy tisztességes úriemberek... ez idáig.

A két férfi valódi jellemének napfényre kerülésétől még mindig forgott körülötte a világ, amikor Lansing a karjánál fogva megragadta.

– Osztozhatunk is rajta – mondta a férfi a lelkiismeret-furdalás leghalványabb jele nélkül. – Hisz máskor is előfordult.

Osztozni rajta? Mintha bizony bármiféle hajlandóságot mutatna két részeg pojáca oldalán betérni egy szobába.

Addig izgett-mozgott, míg kiszabadult.

– Őszintén sajnálom, de már találkám van Lord Stoneville-lel. – Oliver rangban mindkettejük felett állt, ez talán majd észre téríti őket.

Hartley csak kuncogott, és ujjával a szoba egyik távoli sarka felé bökött.

– Stoneville-nek épp más dolga van, aranyom.

Amikor Minerva a jelzett irányba nézett, fivérét vette észre, aki egy széken terpeszkedett, és egy Kleopátrának öltözött nő táncát nézte, aki elcsábítani igyekezett a férfit. Éppolyan erkölcstelen, mint Jarret, s az ég szerelmére... pont olyan erkölcstelen, mint ez a két feslett gazember.

Rendben, majd ő móresre tanítja, és egyúttal megszabadul ettől a két fajankótól is. Kezét csípőre téve, felbőszült tekintettel pillogott a férfira:

– Hogy meri az a nyomorult egy másik nőnek tenni a szépet, miután megfertőzött a bujakórral?

Ez bevált. Hartley és Lansing gyorsabban fel sem szívódhattak volna.

Kellemetlen csodálóitól megszabadulva, utat tört magának a tömegben és az ajtó felé indult. Ajkán kárörvendő kis mosoly játszott. Remélte, hogy a Marie Antoinette-et ért „csapásról” már mindenki értesült, ahogy arról is, a bajt kinek köszönheti. Oliver megérdemli, amiért ilyen szörnyű alakokkal érintkezik.

A többi vendég legalább ennyire rémséges volt. Amint a királyok és a koldusok közt haladt, olyan dolgokat hallott, amelyek nem szemérmes leányzók fülének valók, olyan ismerős férfihangokon, amelyekről tudta, kikhez tartoznak. Néhányan közülük fivéreihez hasonló, magukat kitombolni igyekvő csirkefogó ifjak voltak, de akadt köztük jó néhány családos ember is. Uramisten, hát minden férfi olyan csapodár volna, mint a papa?

Nem, nem mindegyik. Giles nem. A puszta tény, hogy inkább úgy döntött, az édesanyja számára nyújt vigaszt, semmint idejöjjön, azt bizonyítja, hogy kezd jó útra térni.

Miután végül átverekedte magát a szobán, a sötét hallban egy pillanatra megtorpant, hogy kiismerje magát. Nem állt szándékában a jelenleginél is nagyobb bajba kerülni.

Hirtelen a hall túlsó végén kinyílt egy ajtó, és kezében gyertyával egy papnak öltözött férfi közeledett felé. Heves szívdobogás közepette lapult meg a függöny mögött, és azon imádkozott, a férfi fel ne fedezze. A függöny nem volt vastag – egészen jól ki tudta hát venni a férfit –, de megítélése szerint gyertyával a kezében az nem láthatta őt.

A férfi a közelben megállt, és felszegte a fejét, mintha csak hallgatózna. A fény a teljes profilját megvilágította... és a füle alatti anyajegyet.

Minervának elakadt a lélegzete. Túlságosan jól ismerte ezt a profilt, minden vonása az emlékezetébe vésődött. Giles. De vajon mit csinál a hallban settenkedve?

Amikor beviharzott az egyik szomszédos szobába, hirtelen ráébredt az igazságra. Minden bizonnyal egy utcalánnyal van találkája! Hogy vinné el az ördög, mégis hogy tehette? Pont olyan erkölcstelen, mint a fivérei!

Hacsak nem téved. Végül is a komornyik azt állította, hogy nincs itt.

Kicsusszant a függöny mögül. Mégsem távozhat anélkül, hogy bizonyosságot ne szerezne róla, Giles valóban holmi szajhával enyeleg-e vagy sem. Ó, képtelen volna elviselni, ha így lenne, de tudnia kell.

Átosonva a hallon az ajtóhoz lépett, amely mögött a férfi az előbb eltűnt, majd összeszedte a bátorságát, és besurrant. A férfi, akit követett, félig háttal állt az ajtónak, és olyan elmélyülten vizslatta az íróasztalt, hogy fel sem tűnt neki, amikor ő hangtalanul belépett. Dermedve figyelte, amint a férfi módszeresen átkutatja az összes fiókot. Ha Giles az, mi az ördögöt művel?

Valóban úgy tűnt, hogy ő az. Ugyanazzal a kecses eleganciával mozgott, a rá jellemző higgadtsággal, a haja ugyanolyan hullámos és gesztenyebarna, már amennyit széles karimájú kalapja alatt látni vélt belőle. Kihúzott egy aktát, majd kinyitotta, aztán tartalmát a gyertyával közelebbről is megvilágította. Szitkozódott egy sort, majd maszkját levéve a papírokat még alaposabban szemügyre vette.

Minerva szíve vadul kalapált a mellkasában. Giles az. Vajon miben sántikál? És miért?

Miután átlapozta az akta teljes tartalmát, az egészet, úgy, ahogy volt, papi csuhája alá rejtette, aztán váratlanul megfordult, és észrevette. Cseppet sem zavartatva magát, ajkán elbűvölő mosoly jelent meg, majd maszkját hanyag mozdulattal a helyére igazította.

– Attól tartok, eltévedt, hölgyem. A parti a bálteremben zajlik.

Némaságba kellett volna burkolóznia, de nem bírta megállni.

– Ha én eltévedtem, akkor minden bizonnyal te is, Giles Masters.

A férfinak a lélegzete is elállt. Egy szempillantás alatt átviharzott a szobán, és levette a maszkot a nő arcáról. – Minerva? Mi az ördögöt...

– Kérdéseket nekem kellene feltennem. Mit akarsz ellopni? Mit keresel itt? Úgy tudtam, édesanyádhoz utaztál vidékre.

Maszkja alatt megvillant a férfi szeme.

– Mindenki más is úgy tudja, hogy ott vagyok. – A férfi kritikus szemmel méregette. – Egyébként, hogy sikerült meghívót szerezned egy Newmarsh-féle estélyre?

Miközben lázasan próbált valamiféle magyarázattal előállni, a férfi megrázta a fejét.

– Egyszerűen csak belopakodtál, ugye? És balszerencsémre, éppen belém botlottál.

Ez fájt.

– Nem akartam beléd botlani – hazudta. – Jó mókának tűnt idejönni, miután a fivéreimtől tudomást szereztem a partiról. Véletlenül vettelek észre, és...

– És a kíváncsiságod legyőzte a józan eszed. – Mindkét karjánál fogva megragadta, majd jól megrázta a lányt. – Te eszement bolond... mi lett volna, ha egy gátlástalan alak lennék, aki a kotnyeleskedésedért kést döfne az oldaladba?

– És honnan is tudhatnám, hogy nem vagy az, igaz? – csattant fel bosszúsan, amiért a férfi bolondnak nevezte. – Még mindig nem árultad el, miért ólálkodsz itt titokban.

– Ehhez semmi köze, Miss Minden-lében-kanál.

– Ó, az ég szerelmére, ne kezelj úgy, mint egy gyereket. Már nem vagyok kilencéves.

– Pedig nagyon úgy tűnik – mormogta, miközben a lány maszkját visszatette, és őt az ajtó felé tessékelte. – Szívem szerint fivéreid gondoskodására bíználak, de senki sem tudhatja meg, hogy itt vagyok. Ahogy bizonyára te sem szeretnéd, hogy bárki tudomást szerezzen a te kis kirándulásodról. Szóval hazaviszlek, még mielőtt nagyobb bajba kerülnél.

A legszívesebben jól visszavágott volna neki valamit, ám időközben a folyosóra értek, és a bálterem közelsége miatt nem mert kockáztatni. Itt és most mindkettejük célja ugyanaz – megúszni anélkül, hogy személyazonosságukra fény derüljön. De amint kimenekíti innen, jól megmondja neki a magáét. Még hogy Miss Minden-lében-kanál! És a jelmeze fel sem tűnt neki! Hát tényleg még mindig csak a kislányt látja benne?

Szédítő mennyiségű szobán és termen vezette keresztül, amiből Minerva arra a következtetésre jutott, hogy a férfi járt már itt korábban, valószínűleg egy ehhez hasonló parti valamelyikén. Vagy talán rákapott volna a tolvajlásra? Nem, kell, hogy legyen rá megfelelő magyarázat.

De Giles nem adott neki alkalmat a kérdezősködésre. Ahogy sikerült kivergődniük, és a sikátor biztonságos rejtekébe értek, a férfi letépte maszkját.

– Mégis ki a csodának a bőrébe bújtál?

– Marie Antoinette-ébe.

– Jóságos isten! Van róla fogalmad, mi történhetett volna, ha valaki felismer? – Határozott léptekkel terelte előre a nagyanyja városi háza felé vezető úton. – A jövődet tehette volna tönkre. Ha felfedeznek egy Newmarsh-féle rendezvényen, a botránynak köszönhetően végérvényesen oda lenne a jó híred. Egyetlen tisztességes férfi sem akarna többé feleségül venni...

– Miért, van tisztességes férfi, aki egyébként el akar venni? – Ingerülten, akárcsak a férfi, Minerva is letépte magáról a maszkot. – A családom már most is botrányoktól hangos, és amióta eladósorba kerültem, kizárólag hozományvadászok és csirkefogók sündörögnek körülöttem.

És... nekem csak te kellesz.

A férfi a szeme sarkából pillantott rá.

– Ha ez igaz, akkor pláne nem kellene botrányt botrányra halmoznod. Mindketten tudjuk, miként bánik a társaság azokkal, akik fittyet hánynak a szabályaira. Inkább a család becsületének helyreállításán kéne fáradoznod.

Az ő szájából felettébb dühítő volt ezt hallani.

– Ahogy a fivéreim teszik? – kérdezte keserűen. – Vagy ahogy te? – A Plumtree család városi házának hátsó kertjéhez értek, vagyis most már muszáj lesz valahogy kiszedni belőle az igazságot. – Miért loptad el azokat a papírokat, Giles? Milyen papírok azok?

Amint a lányra nézett, megrándult az állán egy izom. – Nem szabadott volna meglátnod. És remélem, van annyi eszed, hogy mélyen hallgatsz a dologról.

– Na és ha nem? Mit teszel? – Hangjába irónia vegyült. – Kést döfsz az oldalamba?

– Nagyon vicces. – A sápadt holdfényben is látszott a tekintetén, hogy gondolkodóba esett. – Ha bárkinek kifecseged az ottjártam, azzal azt is felfeded, hogy te is ott voltál, márpedig merem állítani, nem áll szándékodban ilyesmit tenni. Főleg mikor úgy vagy öltözve, mint egy... mint egy...

A férfi hangja elhalkult, és tekintete a lány félig csupasz keblének közepén díszelgő kámeán pihent meg. Minervának elállt a lélegzete. Végre-valahára nőként tekint rá.

– Mint egy micsoda? – kérdezte olyan halk és csábító hangon, amilyet csak elő tudott varázsolni magából.

Tekintetük találkozott.

– Mint egy slampos utcalány – válaszolta a férfi nyersen. – Nem akarhatod, hogy ilyen öltözékben rád ismerjenek.

Utcalány! Azt gondolta, úgy néz ki, mint egy utcalány? Ráadásul slampos?

– Miért nem? Mert tönkreteheti a jó hírem? Kétlem, hogy a helyzetem ennél rosszabb lehetne.

– Van hozományod...

– Ami arra jó, hogy nyüzsögjenek körülöttem a nem megfelelő férfiak. – Felszegte az állát. – És kicsinyes bosszúból te úgysem tennéd kockára a jó hírem. Tudom, hogy nem. Ahhoz túlságosan is úriember vagy.

A férfi felvonta az egyik szemöldökét.

– Te pedig nem szívelnéd, ha lopásért felakasztanának. Tudom, hogy nem. Ahhoz túlságosan jó barát vagy.

Ha ki akarta engesztelni, hát jó munkát végzett.

– Talán csupán a fivérednek kellene megemlítenem – mutatott rá. – Bár kétlem, hogy a vicomte helyeselné.

Úgy tűnt, mintha Giles ettől gondolkodóba esett volna.

– Akkor én is csupán a fivéreidnek fogok beszámolni a kis kalandodról. Biztos vagyok benne, ők sem helyeselnék.

– Tégy belátásod szerint – blöffölt. – Nem érdekel, mit gondolnak. – Azzal karját összefonta a mellkasa előtt. – Amint látod, egyetlen dolgot tehetsz, és az az, hogy elárulod az igazat.

– Jobb ötletem támadt. – Közelebb lépett hozzá, és hangját lehalkította. – Mondd meg az árat, Minerva. Bár ügyvédként egyelőre nem keresek sokat, megengedhetem, hogy megvásároljam a hallgatásod.

– Ne légy nevetséges! – Amikor a férfi ajka ravaszkás mosolyra húzódott, rájött, hogy Giles részéről ez az egész nem szól egyébről, mint a pénzről és a megvesztegetésről. – Vagyis visszautasítod, hogy elmondd, mit csináltál és miért?

A férfi megrándította a vállát.

– Nem szeretem kifecsegni a titkaim.

A nyavalyás tudta jól, hogy a titkai nála ugyanolyan biztonságban lennének, főleg, ha arra kérné. De ez még nem jelenti azt, hogy kénytelen feladni és úgy tenni, mintha nem látott volna semmit.

– Hát jó. Az ár, amit kértél... egy csók.

A válasz mintha meglepte volna a férfit.

– Egy micsoda?

– Egy csók. – Hangja gunyorossá vált. – Tudod, amit te és a fivéreim, ha tetszik, ha nem, a csaposlányoknak, szajháknak és táncosnőknek osztogattok. Egyetlen csók. A hallgatásomért. – Talán akkor végre olyan nőként tekintene rá, akiben megbízhat, akinek udvarolhat... és akit szerethet.

Giles hosszan tartó, megfontolt pillantással mérte végig, amitől melegség árasztotta el olyan helyeken, ahol korábban soha semmi ilyet nem érzett, s a pulzusa vadul lüktetni kezdett. – Nem hiszem, hogy jó ötlet volna.

– Ugyan miért nem?

– Először is – felelte kényszeredetten –, a fivéreid elevenen megnyúznának, ha tudomást szereznének róla.

– Akkor ne mondjuk el nekik. – De a férfi csak állt ott mozdulatlan, ezért sietve még hozzátette: – Ma van a tizenkilencedik születésnapom, erre egy botrányos partin akaratom ellenére undorító élményben volt részem: két úriember meg akart osztozni rajtam.

A férfi sötét arckifejezését látva sietősen hozzáfűzte:

– De az ocsmány ajánlatuk elől még azelőtt megszöktem, mielőtt tettekre kerülhetett volna sor. Szükségem van valami finomságra, ami feledtetni tudná, hogy kis híján gátlástalan csirkefogók áldozatává váltam. És ezt tőled szeretném megkapni.

– Miből gondolod, hogy a csókom finom lenne? – kérdezte érdes hangon, amitől Minerva gerincét teljes hosszában finom remegés rázta meg.

Minden igyekezetével azon volt, hogy legalább olyan határozottnak tűnjön, mint a férfi.

– Annak kell lennie, ha azt akarod, hogy megőrizzem a titkod.

Meglepetésére a férfi elnevette magát.

– Hát legyen, te kacér leányzó. Megfizetem az árat.

Előrehajolt, ajkát az ajkára szorítva megcsókolta, ám a csók éppolyan rövid és csalódást keltő volt, mint amilyen szemérmes.

Amikor elhúzódott, Minerva haragos tekintettel nézett rá:

– Talán egyértelműbben kellett volna fogalmaznom. A finomat úgy értettem, hogy kielégítő. Nem olyan csókra gondoltam, amit a nagymamádnak adsz.

Giles a lányra meredt. Aztán veszélyes fény villant a szemében, majd minden figyelmeztetés nélkül a kezébe fogta a lány fejét, és birtokba vette a száját. Ez alkalommal a csókja könyörtelen és szenvedélyes volt, már-már durva. Nyelvével a lány ajkát szétnyitotta, újra és újra a szájába hatolt, mígnem Minervával forogni kezdett a világ, és a térde megroggyant.

A férfi egy csapásra lerombolta gyermekien romantikus ábrándjait, s helyükre vad, perzselő vágyakozás lépett, amihez foghatót korábban még sosem tapasztalt.

Ez sokkolta.

Megrészegítette.

Anélkül hogy tudatában lett volna, felemelte a karját, és a férfi nyaka köré fonta. Giles valami szitokfélét suttogott az ajkába, majd szorosan magához vonta, hogy szája még behatóbban tanulmányozhassa az övét.

Borostás álla a lány arcát dörzsölte, gyertyafüst és brandy különösen csábító illatelegye lengte körbe. Ez volt álmai netovábbja. De amikor a férfi keze végigsiklott az oldalán, még ennél is többre vágyott... még több simogatásra, még több csókra... még többre őbelőle.

Csak jó néhány pillanat elteltével húzódott el tőle, és fojtott hangon suttogta:

– Ez megfelel a finom csókról alkotott elképzelésednek?

A gyönyörtől, amelyet a férfi ajkainak érintése okozott, továbbra is megrészegülve, Minerva álmatag mosollyal bámult a férfi vonzó arcába.

– Tökéletes volt, Giles.

A férfi csak hunyorgott. Aztán őszinte rémület suhant át az arcán, és durván eltolta magától a lányt.

– Akkor hát teljesítettem a kötelességem?

A kérdés annyira megdöbbentette, hogy egy fejbiccentésnél többre nem volt képes, s tátott szájjal bámult a férfira... várt valamit, ami a kötelesség szó ridegségét enyhíthetné.

– Remek.

Minerva a csodálkozástól sóbálvánnyá dermedve meredt maga elé, miközben a férfi hátat fordított, és elindult. Aztán egy pillanatra megtorpant, visszanézett, és tekintete éppoly semmitmondó volt, mint amilyen nemtörődöm a hangszíne.

– Ha legközelebb szajhát támad kedved játszani, légy óvatosabb, drágám! Vannak férfiak, akik a zsarolást nem veszik jó néven. Könnyen a sikátorban végezheted hanyatt fekve. És kétlem, hogy a valóságban is élveznéd az utcalány szerepét.

A nyers szavak sértették a büszkeségét. A csókjukhoz annyi a hozzáfűznivalója, hogy ő szajhát játszik? Hát nem érezte a kettejük közt lángra lobbanó szenvedélyt, két lélek eggyé válásának mámorát? Hát semmit sem jelentett számára az a csók, amely a kislányt végérvényesen nővé varázsolta?

Szemmel láthatóan nem. Olyan mélyre döfte a kését, hogy az keresztülszúrta a szívét.

Valahogy sikerült nyugalmat erőltetnie magára, míg a férfi a sikátoron át eloldalgott. De mihelyt eltűnt a szeme elől, könnyekben tört ki.

Aznap éjjel Giles Masters kiesett a kegyeiből.