Cecelia Ahern

A szerelem kézikönyve

ATHENAEUM

Budapest

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © Cecelia Ahern 2013

Hungarian translation © Babits Péter, 2014

ISBN 978-963-293-338-2

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Davidnek, aki megtanított rá, hogyan legyek szerelmes

1

Hogyan beszéljünk le valakit

Azt mondják, kétszer nem üt be a ménkű. Ez nem igaz. Mármint igaz, hogy mondják, csak nem így van.

A NASA tudósai kiderítették, hogy a felhőkből lecsapó villámok sokszor kettő vagy több helyen is érintik a talajt, és annak az esélye, hogy eltaláljanak valakit, negyvenöt százalékkal magasabb, mint hinnénk. Az emberek ilyenkor persze arra gondolnak, hogy a ménkű sosem csap kétszer ugyanoda, csakhogy ez szintén tévedés. Noha annak az esélye, hogy valakit villámcsapás ér, csupán egy a háromezerhez, 1942 és 1977 között a virginiai parkőrt, Roy Cleveland Sullivant például hét különböző alkalommal is eltalálta a villám. Roy valamennyi alkalmat túlélte, hogy végül hetvenegy éves korában, állítólag szerelmi bánatában agyonlője magát. Ha egy pillanatra elfelejtjük a villámos metaforát és egyszerűen kimondjuk, amire gondolunk, akkor azt kapjuk, hogy ugyanaz a valószínűtlen esemény sosem történik meg kétszer ugyanazzal az emberrel. Nem igaz. A szerelmi bánat semmihez sem hasonlítható szenvedés, s ha Roy valóban viszonzatlan érzelmei miatt dobta el az életét, neki aztán tudnia kellett, hogy vannak, akik szinte vonzzák a villámcsapásokat. Ezzel el is jutottam történetem lényegéhez és a velem megesett két valószínűtlen esemény közül az elsőhöz.

Azon a fagyos decemberi éjszakán, 11 órakor, egy olyan helyen találtam magam, ahol még sosem jártam. Nem a lelkiállapotomra célzok, szó szerint nem ismertem ezt a dublini környéket. A dermesztő szél átfújt egy félbehagyott southside-i építkezésen, kísérteties dallamokat játszott a kitört üvegeken és az állványzat csapkodó fóliáin. Az ablakok helyén sötét lyukak ásítottak; mindenfelé befejezetlen felületek álnok kátyúkkal és felforgatott kockakövekkel, odahányt csövekkel eltorlaszolt erkélyek és vészkijáratok, ötletszerűen kezdődő és a semmiben végződő vezetékek – mint egy modern tragédia díszlete. Már a látványtól megborzongtam, nem kellettek hozzá a mínuszok. Egy ilyen lakótelepet összehúzott függönyök mögött pihenő családoknak kellett volna megtöltenie, ehelyett minden kihaltnak tűnt; az otthonokat sorsukra hagyták egykori tulajdonosaik, akiket a tűzvédelmi rendszabályok durva áthágásánál sokkal jobban zavart az a számtalan beváltatlan ígéret, amellyel az ingatlanboomon felbátorodott beruházók rávették őket az időzített bombáknak is beillő luxuslakások megvásárlására.

Nem lett volna szabad ott lennem. Tilosban jártam, elsősorban mégsem emiatt kellett aggódnom. Komoly veszélynek tettem ki magam, s mint nem szívesen látott betolakodó, jobban tettem volna, ha sarkon fordulok és elsietek arra, amerről jöttem, mielőtt még nagyobb veszélybe kerülök. Pontosan tudtam ezt, mégis tovább gázoltam a törmelékben és dacoltam a szorító gyomorgörcsömmel. Bementem.

Negyvenöt perccel később ismét odakint álltam, borzongva és dideregve vártam a rendőröket, ahogyan a diszpécser kérte. A távolban mentő fényeit láttam, közvetlenül mögöttük egy jeltelen rendőrautóval. Utóbbiból pattant ki a borostás, kócos és mogorva, ám valamiért mégsem elrettentő küllemű Maguire nyomozó, akin látszott, hogy mint érzelmileg zaklatott, rugóra járó felhúzott figura, bármelyik pillanatban képes kiugrani a dobozából. Noha laza megjelenése alapján akár egy rockbanda tagjának is beillett volna, a tény, hogy történetesen negyvenhét éves nyomozó, sokat rontott stílusos külsején, ugyanakkor aláhúzta helyzetem komolyságát. Miután mindenkit elirányítottam Simon lakásába, visszatértem a szabadba, és ott vártam ki, hogy elmondhassam a történetem.

Beszéltem Maguire nyomozónak Simon Conwayről, az odabent megismert 36 éves férfiról, akit ötven másik lakástulajdonossal együtt biztonsági okokból költöztettek ki a telepről. Simon jobbára a pénzről beszélt, meg a hatalmas nyomásról, hogy jelzáloghitelt kell fizetnie egy olyan lakás után, amiben nem lakhat, miközben a városi tanács feltehetően nem fizeti tovább a felajánlott szükséglakás bérletét, ráadásul épp most veszítette el a munkáját. Felidéztem a beszélgetésünket Maguire nyomozónak, bár a saját szavaimra alig emlékeztem, így leginkább ide-oda csapongtam a mondatok között, amiket vélhetően mondtam – vagy amiket, így utólagos bölcsességgel, mondanom kellett volna.

A helyzet az, hogy amikor belebotlottam, Simon Conway éppen egy pisztolyt tartott a kezében. Engem talán még jobban meglepett a találkozás, mint őt, hogy felbukkantam elhagyatott otthonában. Nyilván azt feltételezte, hogy a rendőrök küldtek be tárgyalni, én pedig nem árultam el, hogy erről szó sincs – sőt, el akartam hitetni vele, hogy egész sereg ember áll a hátam mögött; bár miközben azt a fekete pisztolyt szorongatta a kezében és beszéd közben lázasan lengette, keményen küzdöttem a kísértéssel, hogy lebukjak, fedezéket keressek vagy csak kirohanjak a szobából. Bármennyire is buzgott bennem a félelem, próbáltam elterelni a figyelmét és addig csitítgatni, amíg le nem teszi a fegyvert. A gyerekeiről beszélgettünk. Tőlem telhetően igyekeztem felcsillantani a fényt az alagút végén, és sikerült is elérnem, hogy letegye a fegyvert a konyhai pultra. Ekkor hívtam fel a rendőröket, de miután kinyomtam a telefont, történt valami. Ártatlannak vélt szavaim, amelyekről már tudtam, hogy jobb lett volna magamba fojtanom őket, elindítottak egy láncreakciót.

Simon rám nézett, de tudtam, hogy nem engem lát. Egészen megváltozott az arca. A fejemben azonnal megszólalt a vészcsengő, de mielőtt esélyem lett volna bármit szólni vagy tenni, felkapta és a halántékához szorította a pisztolyt. A fegyver elsült.

2

Hogyan hagyjuk el kíméletesen a férjünket

Olykor, ha valami szívbe markolóan valóságos dolgot látunk vagy tapasztalunk, hirtelen elegünk lesz a színlelésből. Idiótának, sarlatánnak érezzük magunkat tőle. El akarunk határolódni mindentől, ami hamis – akár ártatlan és ártalmatlan, akár komolyabb dolog, mint, mondjuk, a házasságunk. Velem is ez történt.

Aki azon kapja magát, hogy irigyli mások kútba esett házasságát, tudhatja, hogy az övé még nagyobb bajban van. Erre jöttem rá az elmúlt néhány hónapban, méghozzá azon a szokatlan módon, amikor tudunk valamit, meg nem is. Miután vége lett, belém villant a felismerés: mindig is tudtam, hogy a házasságom rossz. Amíg nyakig benne voltam, kerestem a boldog pillanatokat és reménykedtem, a pozitív gondolkodás pedig önmagában hegyeket képes megmozgatni, de egy házasságot mégsem lehet ábrándokra építeni. Végül ez az esemény – a Simon Conway-incidens, ahogy neveztem – segített felnyitni a szemem. Tanúja lettem életem egyik legvalóságosabb történésének, s emiatt abba akartam hagyni a színlelést – én is valóságos akartam lenni, hogy minden tiszta és őszinte legyen az életemben.

A nővérem, Brenda a poszttraumás stressznek tudta be házasságom válságát, és könyörgött, hogy beszéljek erről valakivel. Elárultam neki, hogy már eleget beszéltem róla: ez a belső párbeszéd már jó ideje zajlik bennem. Igazat is mondtam, Simon csupán siettette a boldogtalan végkifejletet. Brenda természetesen nem erre a válaszra várt, szerinte egy szakemberrel kellett volna a konzultálnom erről, nem tök részegen hülyeségeket beszélni a konyhájában, hétköznap éjfélkor.

A férjem, Barry eleinte megértően viselkedett és támogatott a szükség órájában. Ő is azt hitte, hogy váratlan döntésem csak megkésett utórengés, amit az a pisztolylövés kavart, ám amikor felismerte a helyzet komolyságát – minthogy összepakoltam a holmimat és kiköltöztem az otthonunkból –, nem habozott mindennek elmondani. Nem hibáztattam ezért, bár soha életemben nem voltam dagadt, és valamiért azt hittem, jobb szívvel gondol anyámra. Azt is megértettem, hogy mindenki összezavarodott és képtelen hinni nekem. Ahhoz lehetett köze, hogy mindaddig tökéletesen lepleztem boldogtalanságom, és soha nem értettem az időzítéshez.

A Simon Conway-incidens éjszakáján, miután kiderült számomra, hogy az a vérfagyasztó sikoly az én torkomból tört fel, és másodszor is beszéltem a rendőrökkel, hogy jegyzőkönyvbe vegyék vallomásomat, majd ittam egy csésze teát a helyi EuroSparban, hazaautóztam és négy dolgot tettem. Először, a megtisztulás reményében lezuhanyoztam; másodszor, fellapoztam Hogyan hagyjuk el kíméletesen a férjünket című szamárfüles könyvemet; harmadszor, egy erős kávéval és egy szelet pirítóssal felébresztettem Barryt, hogy közöljem vele: a házasságunknak vége; és negyedszer, amikor az okokat firtatta, bevallottam, hogy láttam egy ember halálát. Így visszatekintve, Barry alaposabb tájékoztatást kapott arról az öngyilkosságról, mint házasságunk válságáról.

Ezután tanúsított viselkedése őszintén meglepett – saját sokkos állapotom nemkülönben –, mert mindig azt hittem, hogy alaposan utánaolvastam a kérdésnek. Nem felkészületlenül vágtam bele az életváltoztatásba, előre tudtam, hogyan érzünk-érezhetünk majd, ha egyszer úgy döntök, véget vetek a házasságunknak. Készen akartam állni, ha valaha úgy találom, hogy ez a helyes döntés. Nem egy barátom elvált, hosszú éjszakákon át hallgattam őket, mégsem ötlött fel bennem soha, hogy a férjem így kifordul magából – mintha teljes személyiség-átültetésen ment volna át, hogy ezzé a rideg, rosszindulatú, megkeseredett és ellenséges emberré váljék. A lakás – azelőtt a miénk, most már az övé; be sem tehetem oda a lábam. A kocsi – azelőtt a miénk, most már az övé; nem hajlandó osztozni rajta. Ha rajta múlik, minden mást is megtart, ami azelőtt a miénk volt – még azokat a dolgokat is, amik nem kellenek neki. Szó szerint. Ha lennének kölykeink, azokat is megtartaná, hogy soha többé ne láthassam őket. Egyértelműen nyilatkozott a kávéfőzőről, ragaszkodott az összes csészéhez, kiborította a kenyérpirító elvesztésének gondolata, és óriási hisztit csapott a forraló miatt. Ráhagytam mindent a konyhában, a nappaliban, a hálóban, de még ekkor is követett a vécére, hogy pisilés közben tovább kiabáljon velem. Igyekeztem olyan türelmesen és megértően viselkedni, amennyire lehet. Mindig is jó hallgatóság voltam, odafigyeltem rá, nem értettem viszont a magyarázkodáshoz, és meglepett, hogy ennyire igényelné. Biztosan tudtam, hogy a lelke mélyén ő is ugyanígy gondolkodik a házasságunkról, csak mélyen megsebezte a lelkét, hogy mindez vele történik, ezért elfeledte a pillanatokat, amikor mindketten úgy éreztük, hogy csapdába ejtett bennünket valami, ami kezdettől fogva elhibázott. A harag, mint tudjuk, rossz tanácsadó, ő mégis hallgatott rá – ezért vártam a dühroham elmúlását, remélve, hogy egyszer majd őszintén beszélhetünk.

Tudtam, hogy tiszták az indítékaim, mégis nehezemre esett elviselni, hogy ezt tettem vele. Erre rakódott rá a kudarc, hogy nem tudtam lebeszélni egy idegent az öngyilkosságról. A teher végül olyan súllyal nehezedett a vállamra, hogy hónapokig nem aludtam rendesen. Így visszatekintve úgy tűnt, hetekig egyáltalán nem aludtam.

– Oscar – néztem az íróasztal túloldalán ülő ügyfélre. – A buszsofőr nem akarja megölni.

– De igen. Gyűlöl. Csak azért mondja, mert még nem látta, hogyan néz rám.

– És ön szerint a buszsofőr miért érez így önnel kapcsolatban?

Megvonta a vállát.

– Amint megáll a busz, kinyitja az ajtót és fenyegető tekintettel végigmér.

– Ilyenkor szokott mondani valamit?

– Ha felszállok, semmit. Ha nem, csak úgy morog rám.

– Van, amikor nem száll fel?

Elgyötörten felsóhajtott, mielőtt lenézett összefűzött ujjaira.

– Nem mindig szabad az ülésem…

– Az ülése? Ez újdonság. Miféle ülése?

Felsóhajtott, amiért lelepleződött, azután töredelmes vallomást tett.

– Nézze, a buszon mindenki megbámul, oké? Én vagyok az egyetlen, aki annál a megállónál száll fel, ezért mindnyájan engem néznek. Emiatt a sofőr mögötti helyre ülök. Tudja, amelyik oldalvást van a többihez képest és az ablakra néz. Van olyan jó, mint egy ablak melletti, mégis elkülönül a többitől.

– Ott biztonságban érzi magát.

– Maga a tökély. Ellennék egészen a városig, de néha ott szokott ülni a lány, az az értelmi fogyatékos, aki az iPodját hallgatja és úgy énekli a Stepst, hogy az egész busz hallja. Ha ő ott van, nem szállhatok fel, s nemcsak mert az értelmi fogyatékosoktól ideges leszek, de azért is, mert a helyemen ül, érti? Azt pedig nem látom, hogy ott van-e, amíg meg nem áll a busz. Vagyis felszállok megnézni, hogy szabad-e a helyem, azután leszállok, ha a lány ott van. A buszsofőr ezért gyűlöl.

– Mióta tart ez?

– Nem is tudom, néhány hete?

– Tudja, mit jelent ez, Oscar. Elölről kell kezdenünk az egészet.

– Ne már! – Tenyerébe temette az arcát és egészen magába roskadt. – Félúton voltam a város felé…

– Vigyázzon, nehogy kivetítse a mostani nyugtalanságát egy későbbi szorongásra. Ragadjuk meg a probléma gyökerét. Holnap felszáll a buszra. Leül az első szabad helyre, bárhol a buszon, és utazik egyetlen megállót. Azután leszállhat és hazasétálhat. Másnap, szerdán, felszáll a buszra, helyet foglal valahol, és fent marad két megállót, azután hazasétál. Csütörtökön fenn marad három megállót, pénteken pedig négyet, érti? Apró lépésenként, fokról fokra haladva végül sikerülni fog.

Nem tudtam biztosan, kit győzködök, őt vagy magamat.

Oscar lassan felemelte az arcát. Halálosan sápadtnak tűnt.

– Meg tudja csinálni – tettem hozzá gyengéd hangon.

– Így olyan könnyűnek tűnik, de…

– Tudom, hogy a maga számára egyáltalán nem az. Dolgozzon a légzéstechnikán. Nemsokára már nem lesz ennyire nehéz. Egészen a városig fenn tud majd maradni a buszon, és akkor a mostani félelem helyébe az eufória lép. A legszörnyűbb napokra hamarosan úgy fog emlékezni, mint a legboldogabb időszakra, mert felülkerekedett minden nehézségen.

Nem tűnt túl magabiztosnak.

– Bízzon bennem.

– Bízom, csak nem vagyok túl bátor.

– Nem az a bátor, aki nem fél, hanem aki felülkerekedik a félelmén.

– Ez is azokból van? – biccentett az önsegélyező könyvektől roskadozó polcok felé.

– Nelson Mandela – mosolyodtam el.

– Kár, hogy csak munkaközvetítő, remek pszichológus lenne magából. – Feltornázta magát a székből.

– Tudja, ezt mindkettőnkért csinálom. Ha négy megállónál tovább fent tud maradni a buszon, jócskán kibővíti a munkalehetőségek körét.

Próbáltam kizárni a hangomból a feszültséget. Oscar számítógépes guruként könnyedén szerezhetett volna munkát (háromszor meg is tette), utazási gondjai azonban korlátozták a lehetőségeit. Én csak segítettem neki legyőzni a félelmeit, hogy kiközvetíthessem egy helyre, ahol mindennap megjelenik. Mindig rettegett a vezetéstől, és autós oktatónak már tényleg nem szegődhettem el, de abba beleegyezett, hogy legalább a tömegközlekedéstől való iszonyát megpróbálja legyőzni. Vetettem egy pillantást az órára a válla felett.

– Oké, kérjen egy időpontot Gemmától a jövő hétre. Alig várom, hogy megtudjam, hogy ment.

Amint becsukódott mögötte az ajtó, lehervadt a mosolyom, és átfésültem a polcot Hogyan… kollekcióm egyik darabja után. Az ügyfelek mindig rácsodálkoztak erre a rengeteg könyvre, míg én őszintén hittem, hogy egyedül én tartom életben a barátnőm, Amelia kis könyvesboltját. Ezek a könyvek voltak az én bibliáim, a gyorssegélyek, ha elveszettnek éreztem magam vagy egy bajos ügyfélnek kellett tanács. Tíz éve arról álmodtam, hogy én is kiadok egyet, de sosem jutottam tovább, mint hogy leültem az íróasztalomhoz és bekapcsoltam a számítógépet, készen arra, hogy kiírjak magamból mindent – aztán csak bámultam a fehér képernyőre és a villogó kurzorra, hogy az üresség tökéletesen visszatükrözze kreativitásom hiányát.

A nővérem, Brenda szerint jobban izgatott az írás gondolata, mint maga az írás. Azt mondta, ha igazán írni akarnék, megtenném, minden áldott nap, ha csak a magam kedvéért is, akár lesz belőle könyv, akár nem. Az író késztetést érez az írásra, akár van ötlete, akár nincs, akár van számítógépe, akár nincs, akár van tolla és papírja, akár nincs. Ezt a vágyát nem befolyásolja az adott toll márkája vagy színe, sem hogy a kávéjában van-e elég cukor vagy nincs – mindazok a dolgok, amelyek akadályt képeztek ötleteim szabad áramlása előtt, valahányszor leültem írni. Brenda sokszor bizonyította, mennyire csapnivaló az értékítélete, de attól tartottam, ebben a megfigyelésben van némi igazság. Írni akartam, de nem tudtam, hogy képes vagyok-e rá, és ha egyszer tényleg elkezdem, akár az is kiderülhetett volna, hogy nem vagyok. Hónapokig a párnám alatt tartottam Hogyan írjunk sikeres regényt című könyvemet, de egyszer sem nyitottam ki, attól való félelmemben, hogy ha nem tudom követni a tippjeit, azzal automatikusan bizonyítom alkalmatlanságomat. Végül inkább bezártam a szekrénybe, hogy pihentessem a nagy álmot, amíg meg nem érik rá az idő.

Végül megtaláltam a polcon, amit kerestem: Hat tipp arra, hogyan rúgjunk ki egy alkalmazottat (képekkel).

Nem biztos, hogy a képek segítettek, mindenesetre hosszasan álltam a fürdőszobai tükör előtt és próbáltam leutánozni a felelősségteljes munkaadó arckifejezését. Újra átolvastam a jegyzeteimet is, amelyeket sárga cetlin a borító belső felére ragasztottam, de még most sem tudtam, képes leszek-e erre. Cégem, a Rose Munkaközvetítő négy éve működött, és ugyanennyi munkatársból állt, beleértve közös titkárnőnket, Gemmát, akit nem szívesen engedtem el, de fokozódó anyagi nehézségeim miatt ezt a lehetőséget is mérlegelnem kellett. Még akkor is a jegyzeteimet böngésztem, amikor kopogtatás hallatszott, amit tüstént követett Gemma belépése.

– Gemma – nyögtem fel, miközben bűntudatosan próbáltam elrejteni előle a könyvet. Ahogy esetlenül betuszkoltam a túlzsúfolt polcra, kicsúszott a kezemből és szétnyílva a padlóra hullott, egyenesen Gemma lába elé.

Gemma kuncogva hajolt le, hogy felvegye. Azután meglátta a címét és elsápadt. Ahogy felnézett rám, döbbenet, rettegés, zavar és fájdalom suhant át az arcán. Szóra nyitottam, majd egyetlen hang nélkül becsuktam a szám, miközben hiába próbáltam visszaemlékezni, milyen sorrendben kellene közölnöm a híreket, mi lenne a helyes megfogalmazás és az illő arckifejezés – egyértelműség, együttérzés, az érzelgősség elkerülése? Nyíltan kommunikáljak, vagy csak érzékeltessem a lényeget? Túl sokáig haboztam, addigra már mindent megértett.

– Hát, legalább az egyik hülye könyvednek volt értelme! – Könnyes szemmel nyújtotta felém, azzal sarkon fordult, felkapta a táskáját és kiviharzott az irodából.

Megkövültségemben is sajgó szívvel tudatosult bennem, ahogyan megnyomta a legalább szót. Én az ilyen könyvek szerint éltem. És beváltak.

– Maguire – mordult a kelletlen hang a telefonba.

– Maguire nyomozó? Itt Christine Rose. – Befogtam a másik fülem, hogy kizárjam a kitartó telefoncsörgést, ami a falon át is behallatszott az előtérből. Gemma a nagyjelenet óta nem tért vissza, s miután képtelen voltam mindenkit összeterelni és kitalálni, hogyan osszuk fel Gemma feladatait, két kollégám, Peter és Paul tüntetően megtagadta olyasvalaki munkájának elvégzését, akit ennyire szívtelenül tettek lapátra. Mindenki ellenem fordult, akárhányszor is mondtam nekik, hogy tévedés történt. Mentségnek kevés volt annyi, hogy „nem akartam kirúgni… legalábbis még nem.”

Katasztrofálisan alakult a délelőtt, de bármennyire egyértelműnek tűnt, hogy szükségem van Gemmára (amit nyilván Gemma is a fejembe akart vésni), a bankszámlám mást mutatott. Felerészben még mindig nekem kellett fizetnem a jelzálogkölcsönt Barryvel közös otthonunk után, miközben további hatszáz eurómba került az egyszobás albérlet, ahol kivártam a lakás eladását. Tekintve, hogy olyasmit árultunk, amit senki sem akart megvenni, annyi pénzért, amiből egyikünk sem boldogult, abból kellett kiindulnom, hogy még sokáig rá leszek utalva a megtakarításaimra. Nehéz idők nehéz döntéseket szülnek – Barry máris hadba szállt az ékszerekért, amelyeket valaha tőle kaptam, most mégis megtartotta volna magának. Ma reggeli üzenetéből legalábbis ez derült ki.

– Igen? – mordult fel Maguire, korántsem lelkesen, bár meglepett, hogy a nevemre azért emlékszik.

– Két hete próbálom elérni. Hagytam üzenetet.

– Megkaptam őket, azzal van tele a hangpostám. Nem kell így pánikolnia. Nincs bajban.

Ez szíven ütött. Eddig eszembe sem jutott, hogy bajban lehetnék.

– Nem ezért hívom.

– Nem? – színlelt meglepetést. – Csak mert még mindig nem mondta el, mit keresett abban az elhagyatott házban, egy körülzárt magánterületen, éjjel tizenegy órakor.

Néma csendben tűnődtem el. Szinte minden ismerősöm feltette ezt a kérdést – akik nem, azok is láthatóan ezen agyaltak –, de én senkinek nem árultam el. Gyorsan témát váltottam, mielőtt még újra nekem szegezte volna a kérdést.

– Azért hívom, mert érdekelne, mi lett Simon Conwayjel. Itt a temetésére gondolok. Nem találtam róla semmit a lapokban, de miután az eset már két hete történt, nyilván elkerülte a figyelmemet. – Próbáltam kiszűrni hangomból a bosszúságot. További értesülésekre vadásztam, mert Simon távozása nyomán hatalmas űr keletkezett az életemben és számtalan kérdés a fejemben. Nem nyughattam, amíg meg nem tudtam mindent, ami azóta történt és elhangzott. Ki akartam deríteni a család elérhetőségét, hogy elmondhassam mindazt a rengeteg csodálatos dolgot, amit róluk mondott – hogy mennyire szereti őket, s hogy annak, amit tett, semmi köze hozzájuk. A szerettei szemébe akartam nézni, és úgy elmondani, hogy megtettem mindent, amit tudtam. Az ő fájdalmukat próbáltam enyhíteni vagy a saját bűntudatomat? Miért baj az, ha mindkettőt? Nem akartam olyan szánalmasnak tűnni, hogy egyenesen feltegyem Maguire-nek a kérdéseimet, és tudtam, hogy amúgy se válaszolna, de a történtek után akkor sem húzhattam csak úgy egy vonalat. Többet akartam – több kellett.

– Két dolog. Először is, egyetlen áldozattal sem szabad érzelmileg azonosulnia. Régóta benne vagyok a mókában és…

– Mókában? Végignéztem, amint egy férfi a szemem láttára kiloccsantja az agyát. Ez magának móka? – Elcsuklott a hangom, amiből arra következtettem, hogy ideje leállnom.

Hosszú csend lett. Megborzongtam és a tenyerembe temettem az arcomat. Ezt elszúrtam. Összeszedtem magam és megköszörültem a torkom.

– Halló?

Vártam az agyas választ, valami cinikus és szenvtelen beszólást, de csak nem jött. Akárhonnan is beszélt Maguire, a háttérben hirtelen csend lett, amitől az a kényelmetlen érzésem támadt, mintha mindenki minket figyelne.

– Tudja, vannak szakembereink, akikkel beszélgethet egy ilyen trauma után – lágyult el a hangja. – Akkor éjjel is mondtam. Odaadtam a névjegyem. Megvan még?

– Nem akarok beszélni senkivel – csattantam fel indulatosan.

– Na persze. – Abba is hagyta a jópofizást. – Nézze, ahogy már mondtam, mielőtt durván félbeszakított, nincs temetés. Nem is volt. Nem tudom, honnan szedte ezt, de megvezették.

– Hogy érti?

– Valaki elhintett egy süket szöveget, átverte, rászedte…

– Nem azt. Hogy érti, hogy nincs temetés?

A fickónak szinte fizikai fájdalmat okozott elmagyarázni valamit, ami ilyen ordítóan nyilvánvaló.

– Úgy, hogy nem halt meg. Legalábbis még nem. Kórházban van, majd kiderítem, melyikben. Szólok, hogy értesítsék magát, ha majd olyan állapotban lesz, hogy meglátogathatja. Addig is kómában fekszik, úgyhogy nem beszél sokat.

Egy szót se tudtam kinyögni.

Kínosan hosszúra nyúlt a csend.

– Van még valami? – Újra mozgásba lendült, hallottam egy ajtó csapódását, ahogyan visszatért a hangos szobába.

Küszködve próbáltam előállni valami tudatos gondolattal, miközben lassan belerogytam a karosszékbe.

Amikor tanúi vagyunk a csodának, egy pillanatra elhisszük, hogy minden lehetséges.

3

Hogyan ismerjünk fel egy csodát és mihez kezdjünk vele

A szoba mozdulatlanságában és csendjében csak Simon szívmonitorjának kitartó csipogása és légzőkészülékének fújtatása hallatszott. Simon maga tökéletes ellentéte volt annak, amilyennek utoljára láttam. Most egészen békésnek tűnt, s bár arcának jobb oldalát és az egész fejét bepólyálták, a bal fele olyan derűs benyomást tett, mintha mi sem történt volna. Ezt a felét választottam, amikor leültem.

– Ott voltam, amikor halántékon lőtte magát – magyaráztam az ügyeletes nővérnek, Angelának. – Egyenest ide tartotta a fegyvert. – Megmutattam. – Azután meghúzta a ravaszt. Láttam, ahogy… minden… szerteszét… Hogyan maradhatott mégis életben?

Angela elmosolyodott, szomorúan, mintha igazából nem is mosolyogna, csak működtetné a száj körüli izmokat.

– Talán csoda történt?

– Miféle csoda az ilyen? – fogtam suttogóra, nehogy Simon meghallja. – Egyre csak ezt forgatom a fejemben. – Elolvastam a könyveket az öngyilkosságról és arról, mit kellett volna mondanom. Az állt bennük, hogy ha rá tudunk venni valakit, aki öngyilkossággal fenyegetőzik, hogy gondolkodjon racionálisan, s eközben tudatosan felmérje tettének visszavonhatatlan következményeit, akkor talán meggondolja magát. Az öngyilkosok igazából gyors megoldást keresnek, hogy véget vessenek a lelki fájdalomnak, nem az életüket akarják eldobni, ezért azzal segíthetünk a legtöbbet, ha megmutatjuk a fájdalom csillapításának egyéb módszereit. – Azt hiszem, jól reagáltam, különösen annak fényében, hogy nincs tapasztalatom. Tényleg elértem hozzá, egy pillanatra mindenképp, hiszen végül letette a fegyvert. Hagyta, hogy hívjam a rendőröket. Egyszerűen nem értem, mitől tért vissza a korábbi állapotába.

Angela a homlokát ráncolta, mint aki olyat lát vagy hall, ami nem tetszik neki.

– Ugye, tudja, hogy ez nem a maga hibája?

– Igen, tudom – vontam meg a vállam.

Elgondolkodva méregetett, míg én a kórházi ágy jobb első kerekére fókuszáltam. Fekete nyomot hagyott, valahányszor arrébb tolták, rengeteg fekete nyomot, előre-hátra; próbáltam megszámolni, hányszor mozdíthatták már meg. Legalább tucatszor.

– Tudja, vannak, akikkel beszélhet erről az egészről. Nem lenne rossz ötlet megszabadulni ettől a bűntudattól…

– Miért mondja ezt mindenki? – nevettem, tőlem telhetően felhőtlenül, de már éreztem, ahogyan a mélyről jövő harag kezdi átégetni a mellkasom. Belefáradtam, hogy folyton analizálnak, és úgy kezelnek, mintha kezelésre lenne szükségem. – Jól vagyok.

– Akkor egy kicsit kettesben hagyom vele. – Angela ellépett az ágytól, fehér cipőjében olyan nesztelenül suhant, mintha a padló felett járna.

Most, hogy idáig jutottam, nem igazán tudtam, mihez kezdjek. Simon keze után nyúltam, de visszafogtam magam. Ha tudatánál volt, talán azt sem akarta, hogy hozzáérjek; talán engem hibáztatott a történtekért. Végtére is, az én feladatom lett volna megállítani, mégsem tettem. Talán tőlem várta, hogy fordítsak a helyzeten és kimondjam a megfelelő szavakat, de én cserbenhagytam. Megköszörültem a torkom. Gyorsan körülnéztem és meggyőződtem arról, hogy senki sem hallgat ki minket, mielőtt közelebb hajoltam hozzá, de annyira azért nem közel, hogy megriasszam.

– Hé, Simon – suttogtam.

Figyeltem a reakcióját. Semmi.

– Christine Rose vagyok, akivel… akkor este beszélt. Remélem, nem bánja, ha egy kicsit elücsörgök itt.

Vártam valamit, bármit, amíg az árulkodó jeleket lestem az arcán és a kezein, hogy felzaklatja a jelenlétem. Nem akartam neki még több gyötrelmet okozni. Amikor a felszínen minden változatlan, nyugodt és rezdületlen maradt, hátradőltem és kényelembe helyeztem magam. Nem arra vártam, hogy magához térjen, nem tartogattam neki semmilyen mondanivalót, csak jólesett ott lennem, ebben a nyugalomban, mellette. Mert amíg mellette voltam, addig sem lehettem máshol, hogy rajta merengjek.

Kilenckor, a látogatási idő végén senki sem kért meg, hogy távozzam. Ebből arra következtettem, hogy a szokványos látogatási idő nem vonatkozik az olyanokra, mint Simon, aki kómában fekszik, egy gép tartja életben, és az állapota mit sem javul. Arra szántam az ajándékba kapott időt, hogy elgondolkodjam a saját életemről, Simonéról, és hogy a találkozásunk milyen visszavonhatatlanul megváltoztatta mindkettőnk életét. Még csak hetek teltek el Simon öngyilkossági kísérlete óta, de az életem máris bukórepülésben zuhant alá. Eltűnődtem, hogy mindez véletlen egybeesés-e, vagy a sors keze, hogy akkor ott kellett lennem.

„Mit kerestél ott?”, kérdezte Barry zavartan és álmosan, amikor gyűrött arccal felkönyökölt az ágyban. Apró gombszemei óriásira nőttek, ahogyan az éjjeliszekrényen tartott fekete keretes szemüveg után nyúlt és feltette. Nem tudtam, mit válaszolhatnék; most sem tudtam volna mit válaszolni. Túlságosan szégyenteljes lett volna kimondani, beismerni, milyen nevetségesen eltévedtem – s nem csak földrajzi értelemben.

Eltekintve attól, mit kerestem, önmagában az a tény is megért egy misét, hogy egy elhagyatott épületben kontaktusba keveredtem egy fegyveres férfival. Szeretek segíteni az embereknek, de nem hinném, hogy ezúttal csak erről lett volna szó. Született problémamegoldónak tartom magam. Életem legtöbb területén azt a megközelítést alkalmazom, hogy ha valamit nem is lehet megjavítani, legalább változtatni kell rajta, különösen, ha emberi viselkedésről van szó. Ezt a felfogást örököltem apámtól, a másik problémamegoldótól, akinek muszáj volt elsajátítani a gyakorlatias gondolkodást, ha már az anyjuk nélkül kényszerült felnevelni három lányt. Miután belőle értelemszerűen hiányzott az anyai ösztön, hogy tudja, mi a jó nekünk, és nem akadt senki más, akivel erről beszélhetett volna, jobb híján minket kérdezett, majd a válasz alapján kidolgozta a megoldást. Ő így intézte a dolgokat, úgy érezte, ezt kell tennie. Ha egy apa magára marad három tíz év alatti lánnyal – akik közül a legkisebb alig négyéves –, tőle telhetően igyekszik megoltalmazni őket.

A munkaközvetítés talán egyszerű hivatásnak tűnik, de én mindig úgy tekintettem magamra, mint a kerítőre, aki összepárosítja az alkalmas embert az alkalmas állással. A rendelkezésre álló energiát a megfelelő céghez kell irányítani, és fordítva: felismerni, mit tehet az adott cég az emberért. Ez néha pusztán matematika – üresedés egy megfelelő képesítéssel rendelkező munkakeresőnek –, máskor azonban, ha olyanokba botlok, mint Oscar, messze túl kell lépnem a hatáskörömet. Az általam megismert emberek eltérő érzéseket táplálnak a céljaikkal kapcsolatban: egyesek csupán elvesztették az állásukat és hatalmas stressz alá kerültek; mások egyszerűen mással szeretnének foglalkozni, és eltelnek a feszült, ám örömteli várakozással; meg persze ott vannak, akik először kerülnek ki a munkaerőpiacra és izgatottan lépnek életük új szakaszába. Akárhogy is, mindenki úton van, én pedig az egésznek a sűrűjében. Mindig éreztem emiatt egyfajta felelősségtudatot – segíteni az embereknek, hogy megtalálják a helyüket a világban –, Simon Conway most mégis emiatt feküdt ebben a szobában.

Nem akartam őt egyedül hagyni, hogy visszatérjek a bérelt lakásba és tévé híján a négy falat bámuljam. Sok barátomnál meghúzhattam volna magam, de miután ezek közös barátok voltak Barryvel, vonakodtak felajánlani a lehetőséget, nem akartak belekeveredni és látványosan valamelyik oldalhoz húzni, különösen, miután engem láttak a vétkes félnek, a végzet gonosz asszonyának, aki összetörte Barry szívét. Inkább nem tettem ki őket ennek a stressznek. Brenda is hívott, hogy költözzek hozzá, de nem tudtam volna elviselni, hogy állandóan a vélt poszttraumás stresszemmel nyaggasson. Azt akartam, hogy szabadon járhassak-kelhessek és ne kelljen mindenféle kérdésre válaszolnom, kivált a józan eszemmel kapcsolatban. Szabadnak akartam érezni magam, hiszen a házasságomból is ezért léptem ki. Az a tény, hogy otthonosabban éreztem magam az intenzíven, mint bárhol máshol, sokat elárult rólam.

Most elmondom, amit nem mondhattam el Maguire nyomozónak, sem Barrynek, sem apámnak és a két nővéremnek, sem senki másnak. Egy helyet kerestem, hogy valamivel jobban érezzem magam a bőrömben. Persze ezt is az egyik könyvemből szedtem: Hogyan éljünk boldogságunk szigetén. A módszer lényege, hogy keresünk egy helyet, amitől jobban érezzük magunkat. Előfordulhat, hogy szép emlékeket őrzünk vele kapcsolatban, vagy egyszerűen csak tetszenek a fények, esetleg olyan okból érezzük magunkat jobban, amit tudati szinten nem is tudunk azonosítani. Miután megtaláljuk ezt a helyet, a könyv különféle gyakorlatokat ajánl, hogy utóbb bárhol és bármikor felidézzük a vele kapcsolatos boldog érzéseket – ám ennek előfeltétele, hogy meglegyen az alkalmas hely. Régóta kitartóan kerestem, végül így jutottam el arra a lakótelepre, ahol akkor éjjel találkoztam Simon Conwayjel. Nem magát a lakótelepet kerestem, hanem azt a helyet, amiből építési terület lett. És amiről boldog emlékeket őriztem.

Egy krikettmeccs zajlott itt, Clontarf és Saggart között. Ötéves voltam, Anya alig néhány hónappal korábban halt meg. Emlékszem, kisütött a nap, először a hosszú, sötét, hideg tél után, mi pedig elmentünk a nővéreimmel megnézni, hogyan játszik Apa. Az egész krikettklub kivonult. Emlékszem a sör szagára, és még mindig érzem az ajkamon a zacskószámra falt sós mogyoró ízét. Már a meccs vége felé jártunk, Apa dobott; láttam arcán a feszült koncentrációt, azt a tekintetet, amit az elmúlt hetekben szüntelenül, amikor a szeme csaknem elveszett összevont szemöldöke alatt. Harmadszor dobott, az ütőjátékos pedig rosszul számította ki az ívet és elhibázta. A labda a kapuba került, a fickó kiesett. Apa akkorát kurjantott és olyan lendülettel bokszolt a levegőbe, hogy mindenki üdvrivalgásban tört ki. Először megijedtem, rémülten néztem a tömeges hisztériát, mintha mindenki elkapta volna azt a fura vírust, amit abban a zombifilmben láttam, csak én nem, de amikor láttam Apa arcát, már tudtam, hogy minden rendben. Széles mosoly terült szét rajta. Emlékszem a nővéreim arcára is. Őket se nagyon érdekelte a krikett – egész úton azért nyafogtak, mert szívesebben játszottak volna a barátaikkal –, de ahogy látták az ünneplést, ahogy a csapattársai a vállukra vették Apát, már ők is mosolyogtak, én pedig abban a pillanatban azt gondoltam, hogy mégis minden rendben lesz.

Azért mentem a félbehagyott építkezésre, hogy újra átéljem mindezt, ám amikor odaértem, csak egy kísértetházat találtam, a mélyén Simonnal.

Miután akkor éjjel otthagytam Simont a kórházban, tovább folytattam a keresést az olyan helyek után, amelyek boldoggá tesznek. Akkor már hat hete ezt csináltam: jártam a régi általános iskolámnál; a kosárpályán, ahol először csókolt meg egy fiú, akiről azt hittem, hogy sokkal menőbb nálam; a főiskolán; a nagyszüleim házánál és a gazdaboltban, ahová a nagyszüleim jártak; a parkban és a teniszklubban, ahol a nyaraimat töltöttem; az összes helyen, amiről csak kellemes emlékeket őrzök. Hirtelen sugallattól vezéreltetve felkerestem egy gyerekkori barátnőmet, és lefolytattam vele a létező legkínosabb beszélgetést, miközben mást se kívántam, csak elmenni máshová. Azért tértem be éppen őhozzá, mert ahogy arra sétáltam, hirtelen emlék éledt bennem: a friss sütemények forró, édes illata. Valahányszor együtt játszottunk, az anyja mintha mindig sütött volna. Huszonnégy év múltán az illat eltűnt, ahogyan az anyja is, a helyükön csak elcsigázott barátnőmet találtam, két izgága gyerekkel, akik mászókának használták, egy perc nyugtot sem hagyva neki; ami kész szerencse, hiszen nem maradt egymásnak semmi mondanivalónk, leszámítva a benne bujkáló kimondatlan kérdést: Mi a nyavalyát keresel itt? Annyira azért nem álltunk közel. Abból kiindulva, hogy tényleg válságos időket élhetek meg, maradt benne annyi tapintat, hogy ezt nem mondta ki hangosan.

Az első néhány hétben nem zavart a sikertelenség, a keresés még segített is múlatni az időt, de három hét után már határozottan kezdett aggasztani, hogy nem találom a helyem. Ahelyett, hogy felvillanyozódtam volna, még azt a kevés szép emlékemet is feléltem.

Simon meglátogatása után újult lendülettel vetettem magam a keresésbe. Vágytam a megnyugvásra, és tudtam, hogy a bérelt lakás magnóliaszínű falai között úgysem találnám meg.

Akkor is éppen ezt csináltam, amikor egy rendkívül valószínűtlen esemény ugyanabban a hónapban ugyanazzal a személlyel másodszor is megtörtént.