MÁRAI SÁNDOR

A gyertyák csonkig égnek

MÁRAI

S Á N D O R

A gyertyák

csonkig égnek

HELIKON

Copyright © Márai Sándor jogutódai, L. C. Gaal (Toronto)

© Helikon Kiadó, 2014

Felelős kiadó Szász Zsolt

Irodalmi vezető Kovács Attila Zoltán

A kéziratot Szepessy Kata gondozta

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-584-0

www.helikon.hu

1.

A TÁBORNOK DÉLELŐTT sokáig elmaradt a présház pincéjében. Hajnalban ment ki a szőlőbe a vincellérrel, mert két hordó bora erjedni kezdett. Tizenegy elmúlt már, mikor végzett a palackozással, s hazatért. A nedves kövektől dohos tornácon, az oszlopok alatt vadásza állott, és levelet nyújtott át az érkező úrnak.

– Mit akarsz? – mondta, és sértődötten megállott. Szalmakalapját, melynek széles karimája egészen beárnyékolta vörös arcát, hátratolta homlokából. Néhány esztendeje már, hogy nem bontott fel és nem olvasott leveleket. A postát a jószágigazgató irodájában bontogatta és válogatta egy gazdatiszt.

– Küldönc hozta – mondta a vadász, és mereven állott.

Megismerte az írást, átvette a levelet és zsebébe tette. Bement a hűvös előcsarnokba, s szótlanul adta át a vadásznak kalapját, botját. Pápaszemét előkereste szivarzsebéből, az ablakhoz lépett, s a félhomályban, a félig csukott redőnyök réseinek világosságában olvasni kezdte a levelet.

– Várj – mondta, vállán át, a vadásznak, aki menni készült a bottal és kalappal.

A levelet zsebébe gyűrte.

– Kálmán fogjon be hat órára. A landauerbe, mert eső lesz. Öltsön parádét. Te is – mondta, váratlan nyomatékkal, mintha megdühödött volna valamiért. – És minden ragyogjon. A kocsit, a szerszámot azonnal kezdjék tisztogatni. Libériát veszel, érted? És felülsz Kálmán mellé a bakra.

– Értem, kegyelmes úr – mondta a vadász, és farkasszemet nézett urával. – Hatra.

– Fél hétkor indultok – mondta, és hangtalanul mozgatta ajkát, mintha számolna. – A Fehér Sasnál jelentkezel. Csak annyit mondjál, hogy én küldtelek, s a kocsi eljött a százados úrért. Ismételd.

A vadász megismételte szavait. Akkor – mintha mondani akarna még valamit – felemelte kezét, a mennyezetre nézett. De nem szólt semmit, felment az emeletre. A vadász, feszes vigyázzállásban, üveges szemmel nézett utána, megvárta, amíg a tömzsi, széles vállú alak eltűnik az emelet fordulójának faragott kőkorlátja mögött.

Szobájába ment, megmosta kezét, a magas, keskeny, tintafoltos zöld posztóval borított állványhoz lépett, ahol toll, tinta s gondosan, milliméteres rendben egymásra helyezett, pepita mintájú viaszosvászon fedélbe kötött füzetek sorakoztak, amilyenbe iskolás gyermekek írják dolgozataikat. Zöldernyős lámpa állott a pulpitus közepén; ezt meggyújtotta, mert a szobában sötét volt. A csukott redőnyök mögött, az aszalt, pörkölt és elszáradt kertben utolsó dühével lobogott a nyár, mint egy gyújtogató, aki esztelen dühében felgyújtja a határt, mielőtt világgá megy. A tábornok elővette a levelet, gondosan kisimította a papírlapot, s az erős fényben, szemüveggel orrán, még egyszer elolvasta a szálkás betűkkel rótt, egyenes és rövid sorokat. Hátán összefonta kezeit, így olvasott.

A falon naptár lógott, ökölnyi számjegyekkel. Augusztus tizennégy. A tábornok hátrahajtotta fejét, számolt. Augusztus tizennégy. Július kettő. Egy régi nap és a mai nap között eltelt időt számolta. Negyvenegy év, mondta végre félhangosan. Egy ideje hangosan beszélt szobájában, egyedül is. Negyven év, mondta aztán, zavartan. Mint az iskolás tanuló, aki megzavarodik a váratlan lecke bonyodalmai közepette, elvörösödött, fejét hátrahajtotta, enyves szemeit behunyta. Nyaka vörösen kidagadt a kukoricasárga kabát gallérja fölött. Ezernyolcszázkilencvenkilenc, július kettő, akkor volt a vadászat, mormogta. Aztán elhallgatott. Gondterhesen a pulpitusra könyökölt, mint a magoló diák, megint a szöveget bámulta, ezt a néhány kézírásos sort, a levelet. Negyvenegy, mondta végül, rekedten. És negyvenhárom nap. Hát ennyi volt.

Most, mintha megnyugodott volna, sétálni kezdett. A szoba boltíves volt, középen oszlop tartotta a boltíveket. Valamikor két szoba volt ez a terem, háló és öltöző. Sok év előtt – már csak évtizedekben gondolkozott, nem szerette a pontos számokat, mintha minden szám emlékeztetné valamire, amit jobb elfeledni – megparancsolta, hogy bontsák le a két szoba között a falat. Csak az oszlopot hagyták meg, mely a középső boltívet tartotta. A ház kétszáz esztendő előtt épült, egy hadiszállító építette, aki zabot adott el az osztrák lovasoknak, s később herceg lett. Akkor építették a kastélyt. A tábornok itt született, ebben a szobában. Akkor a hátsó, sötétebb szoba, melynek ablaka a kertre és a gazdasági épületekre nézett, az anya szobája volt, s ez a derűsebb, levegősebb, az öltöző. Néhány évtizede, mikor beköltözött ebbe az épületszárnyba, s lebontották az anya szobáit elválasztó falat, a két szoba homályos teremmé tágult. Tizenhét lépés volt az út az ajtótól az ágyig. És tizennyolc lépés a kerti faltól az erkélyig. Sokszor megszámolta, pontosan tudta.

Mint aki megszokja a betegség térfogatát, úgy élt ebben a szobában. Mintha testére szabták volna. Évek múltak el, s nem ment át a kastély másik szárnyába, ahol zöld, kék és vörös szalonok sorakoztak, arany csillárokkal. S az ablakok a parkra néztek, a gesztenyefákra, melyek tavasszal behajoltak az erkélyrácson át, rózsaszín gyertyáikkal és sötétzöld pompájukkal hivalgóan állottak félkörben a kastély déli szárnyának hasas térfoka, az erkélyek kőkorlátjai előtt. Kövér angyalok tartották a korlátokat. A présházba ment, vagy az erdőbe, vagy – minden reggel, télen is, akkor is, ha esett – a pisztrángos patakhoz. S mikor hazatért, az előcsarnokon át felment szobájába, és itt evett.

– Hát visszajött – mondta most, hangosan, a szoba közepén. – Negyvenegy év. És negyvenhárom nap.

S mintha elfáradt volna, mikor kimondta e szavakat, mintha most értené meg, milyen sok idő negyvenegy év és negyvenhárom nap, megtántorodott. Leült a foszlott támlás bőrszékbe. Ezüstkolomp hevert a kis asztalon, keze ügyében, ezzel csengetett.

– Nini jöjjön fel – mondta az inasnak. S aztán, udvariasan: – Kéretem.

Nem mozdult, így ült, kezében az ezüstcsengővel, amíg Nini belépett.

2.

NINI KILENCVENEGY ÉVES VOLT és gyorsan érkezett. Ebben a szobában dajkálta a tábornokot. Itt volt a szobában, mikor a tábornok megszületett. Tizenhat éves volt akkor, és nagyon szép. Alacsony volt, de olyan izmos és nyugodt, mintha titkot tudna a teste. Mintha rejtegetne valamit, csontjaiban, vérében, húsában, az idő vagy az élet titkát, s ezt nem lehet másoknak megmondani, nem lehet idegen nyelvre lefordítani, a szavak nem bírják el ezt a titkot. A falubeli postás leánya volt, gyermeket szült tizenhat éves korában, és nem mondta meg soha, senkinek, kitől volt a gyermek. A tábornokot szoptatta, mert sok teje volt; mikor apja elverte a háztól, feljött a kastélyba. Nem volt semmije, csak egy ruhája s a halott gyermek hajának egy fürtje, levélborítékban. Így érkezett a kastélyba. A szüléshez érkezett. Az első korty tejet a tábornok Nini melléről szívta le.

Így élt a kastélyban, szótlanul, hetvenöt éven át. Mindig mosolygott. Neve szállt a szobákon át, mintha a kastély lakói figyelmeztetnék egymást valamire. Így mondták: „Nini!”. Mintha ezt mondanák: „Érdekes, van valami más is a világban, mint az önzés, a szenvedély, mint a hiúság. Nini…” S mert mindenütt ott volt, ahol kellett, soha nem látták. S mert mindig jókedvű volt, soha nem kérdezték, hogyan lehet jókedvű, mikor elment a férfi, akit szeretett, s meghalt a gyermek, akinek a teje készült. Megszoptatta és felnevelte a tábornokot, s aztán elmúlt hetvenöt esztendő. Néha sütött a nap a kastély és a család fölött, s ilyenkor, az általános ragyogásban, meglepetten észlelték, hogy Nini is mosolyog. Aztán meghalt a grófnő, a tábornok édesanyja, s Nini ecetes ruhával mosta a halott fehér, hideg, nyálkás izzadsággal belepett homlokát. S egy napon hazahozták a tábornok édesapját hordágyon, mert leesett a lóról, és még öt évig élt. Nini ápolta. Franciául olvasott neki, s mert nem tudott ezen a nyelven, csak a betűket olvasta; nem értett a helyes kiejtéshez, ezért csak a betűket olvasta, nagyon lassan, ahogy következtek. De a beteg megértette így is. S aztán megnősült a tábornok, és mikor hazatértek a nászútról, Nini várta őket a kastély kapujában. Kezet csókolt az új asszonynak, és rózsákat nyújtott át. Akkor is mosolygott; a tábornok néha emlékezett e pillanatra. Aztán meghalt az asszony, sokkal később, húsz év múltán, s Nini ápolta a sírt és a halott asszony ruháit.

Nem volt címe, sem rangja a házban. Csak érezték, hogy ereje van. Csak a tábornok tudta, szórakozottan, hogy Nini már elmúlt kilencven. De erről nem beszélt senki. Nini ereje úgy áradt a házban, át az embereken, a falakon, a tárgyakon át, mint a titkos áram, mely a vándor bábszínházban mozgatja a kis színpadon az alakokat, Vitéz Jánost és a Halált. Néha úgy érezték, a ház, a tárgyak összeomlanak, ha Nini ereje nem tartja együtt mindezt, ahogy a nagyon régi anyagok megsemmisülnek, szétesnek, ha váratlanul megérinti valaki. Mikor felesége meghalt, a tábornok elutazott. Esztendő múltán tért haza, s rögtön a kastély régi szárnyába költözött, az anya szobájába. Az új szárnyat, ahol feleségével élt, a színes szalonokat, ahol már feslett a francia selyemkárpit, a nagy úriszobát a kandallóval és a könyvekkel, a feljáratot a szarvasagancsokkal és a kitömött fajdkakasokkal, a kikészített zergefejekkel, a nagy ebédlőt, melynek ablakain át a völgybe és a kisvárosra lehetett látni, s messze a kékezüst homlokú hegyekre, az asszony szobáit és a saját régi hálóját az asszony szobája közelében lezáratta. Harminckét éve, mikor az asszony meghalt, és a tábornok hazajött külföldi útjáról, csak Nini járt e szobákban és a cselédség, mikor – minden második hónapban – tisztogattak.

– Ülj le, Nini – mondta a tábornok.

A dajka leült. Utolsó évben megöregedett. Kilencven után másként öregednek az emberek, mint ötven vagy hatvan után. Sértődöttség nélkül öregednek. Nini arca ráncos volt és rózsaszín – nagyon nemes anyagok öregednek így, a sok száz éves selymek, melyekbe egy család minden kézügyességét és álmát beleszőtte. Elmúlt évben egyik szemére hályogot kapott. Ez a szem most szomorú volt, szürke. A másik szem kék maradt, oly kék, mint az időtlen tengerszemek a nagy hegyek között, augusztusban. Ez a szem mosolygott. Nini sötétkék ruhát viselt, örökké ugyanazt, sötétkék posztószoknyát és egybeszabott blúzt. Mintha hetvenöt éven át nem csináltatott volna ruhát.

– Konrád írt – mondta a tábornok, s fél kézzel, mellékesen, magasba emelte a levelet. – Emlékszel?

– Igen – mondta Nini. Mindenre emlékezett.

– Itt van a városban – mondta a tábornok a dajkának, halkan, mintha nagyon fontos és bizalmas hírt közölne. – A Fehér Sasban szállt meg. Este eljön, elküldtem érte a kocsit. Itt vacsorázik.

– Itt, hol? – kérdezte nyugodtan Nini. S kék szeme, az eleven és mosolygó, körülnézett a szobában.

Két évtizede nem fogadtak vendéget. A látogatókat, akik ebédre érkeztek néha, a megyei és városi hivatalos urakat, a nagy körvadászat vendégeit a jószágigazgató fogadta az erdei lakban, ahol minden évszakban felkészültek a vendéglátáshoz; éjjel és nappal várták a vendégeket, hálók, fürdőszobák, konyha, a nagy vadászebédlő, a nyitott tornác, a kecskelábú asztalok. Ilyenkor a jószágigazgató ült az asztalfőn, s a tábornok nevében vendégül látta a vadászokat vagy a hivatalos urakat. Már senki nem sértődött meg, mert tudták, hogy a házigazda láthatatlan. A kastélyba csak a plébános jött el minden évben egyszer, télen, mikor felírta krétával a bejárati ajtó szemöldökfájára Gáspár, Menyhért és Boldizsár nevének kezdőbetűit. A plébános, aki eltemette a háziakat. Senki más, soha.

– Odaát – mondta a tábornok. – Lehet?

– Egy hónapja, hogy takarítottunk – mondta a dajka. – Lehet.

– Este nyolcra. Lehet?… – kérdezte izgatottan, kissé gyermekes kíváncsisággal, s előredőlt a karosszékben. – A nagy teremben. Most dél van.

– Dél – mondta a dajka. – Akkor most szólok. Hatig szellőztetnek, aztán terítenek. – Ajka hangtalanul mozgott, mintha számolna. Az időt számolta, a feladatok sokaságát. – Igen – mondta aztán, nyugodtan és határozottan.

A tábornok előrehajolt testtel, kíváncsian figyelte. A két élet együtt áradt, a nagyon öreg testek lassú életütemének hömpölygésével. Mindent tudtak egymásról, többet, mint az anya és a gyermek, többet, mint a házasok. A közösség, mely testeiket egybefűzte, minden testi közösségnél bizalmasabb volt. Talán az anyatej okozta ezt. Talán mert Nini volt az első élőlény, aki látta a tábornokot, mikor megszületett, látta a születés pillanatában, a vérben és a szennyben, ahogyan az emberek születnek. Talán a hetvenöt év, melyet együtt éltek végig, közös fedél alatt, ugyanazt az ételt ették, ugyanazt a levegőt szívták; a ház dohossága, a fák az ablakok előtt, minden közös volt. És mindennek nem volt neve. Nem voltak testvérek, sem szeretők. Van más is, s homályosan tudták ezt. Van egyfajta testvériség, mely több, sűrűbb, mint az ikreké az anyaméhben. Az élet összekeverte napjaikat és éjeiket, tudtak egymás testéről és álmaikról.

A dajka ezt mondta:

– Azt akarod, hogy úgy legyen, mint régen?

– Azt – mondta a tábornok. – Egészen úgy. Mint utolszor.

– Jó – mondta röviden.

A tábornokhoz ment, lehajolt és megcsókolta a gyűrűs, eres, májfoltos aggastyánkezet.

– Ígérd meg – mondta –, hogy nem izgatod magad.

– Megígérem – mondta a tábornok csendesen, engedelmesen.