Pearl S. Buck

A boldogság ára

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

THE GOOD EARTH

Pocket Books, an imprint of Simon & Schuster UK Ltd.

Copyright © by Pearl S. Buck, 1931

Copyright renewed © by Pearl S. Buck, 1958

Fordította Szám István

Szerkesztette Kónya Orsolya

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2010

Hungarian translation © Szám István, 2010

Cover design © Tericum Kiadó, 2010

Kiadta a Tericum Kiadó Kft.

1277 Budapest, Pf. 39

Felelős kiadó a Tericum Kiadó Kft. igazgatója

Layout és borító: Pavlov Anna és Karikás Márk

Korrektor: Kótai Kata

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-615-5285-41-7

„Ezt tette Vinteuil a kis dallammal. Swann érezte, hogy a zeneszerző szinte nem is tett egyebet, mint hogy e témát napfényre hozta, láthatóvá tette a hangszereivel, s oly vigyázva követte a rajzát, oly gyengéd, oly óvatos, oly finom és biztos kézzel, hogy a hang minden pillanatban megváltozott – halványabb lett, ha egy árnyat jelölt, s megélénkült, amikor egy merészebb körvonalat vett üldözőbe. S hogy Swann valóban nem csalódott, mikor hitt e motívum valóságában, bizonyítja az a tény is, hogy bármely jó műkedvelő azonnal észrevette volna a turpisságot, ha Vinteuil képtelen lévén a motívum formáinak látására és megjelenítésére, inkább csak takargatta volna, holmi egyéni hozzáadásokkal, akár a keze ernyedtségét, akár a látomás hézagait.”

(MARCEL PROUST: AZ ELTŰNT IDŐ NYOMÁBAN.

FORDÍTOTTA: GYERGYAI ALBERT)

Első fejezet

Eljött Vang Lung házasságkötésének napja. Amikor kinyitotta szemét és ránézett az ágya felett csüngő sötét függönyre, hirtelenjében nem tudta, mitől is olyan különleges ez a hajnal. A ház néma volt még, csak öreg apjának száraz, ziháló köhögése törte meg időről időre a csendet. Az öreg szobája a nappaliból nyílt, s éppen szemben volt az övével. Vang Lung minden áldott reggel az öreg köhögésére ébredt. Egy darabig ágyából hallgatta a beteges zihálást. Csak akkor kelt fel, amikor apja közeledni kezdett, s az öreg szobájának nyikorgó zsanérú ajtaja ki nem nyílt.

Ezen a reggelen azonban nem lustálkodott. Kiugrott az ágyból, és szétrántotta az ágy fölött lógó függönyt. Alig hajnalodott még. Ágya felett a kicsi, négyszögletes alakú ablaknyílás előtt cafatos papírfüggöny lebegett, amin keresztül bepislogott az ég bronzszínű alja. Odalépett és leszedte a papírt.

– Tavasz van! Erre igazából nincs is már szükségem – mondta.

Szerette volna, ha ezen a napon takaros és tiszta lenne a ház, ám ezt nem merte bevallani magának. Az ablaknyílás éppen elég nagy volt ahhoz, hogy kiférjen rajta a keze, kidugta hát, hogy megtudja, milyen idő van kinn. Lágy, bársonyos, keleti szellő duruzsolt halkan, eső illatát hozta magával. Ez jó előjel volt. A földnek nagy szüksége volt esőre, hogy világra tudja hozni a termését. Ma még nem fog esni – gondolta magában –, de talán holnap vagy holnapután eleredhet, ha a szél is kitart. Bárcsak így lenne! Épp tegnap beszélték apjával, hogy ha továbbra is ilyen perzselőn süt a nap, kiszikkadnak a kalászban a szemek. Úgy látszott, épp ezt a napot szemelte ki az ég arra, hogy örömhírét bejelentse: a föld termékeny lesz.

Kisietett a középső szobába, sebtében magára kapta nadrágját, és dereka körül megkötötte a hosszú, kék színű, gyapotból szőtt övet. Felsőtestét csupaszon hagyta, amíg vizet melegített a mosakodáshoz. Kiment a ház oldalához toldott fészerhez, ami egyúttal konyhaként is szolgált. Az ajtó melletti sötét sarokból bambán nézett le rá egy ökör. A házhoz hasonlóan a konyhát is vályogból építették; óriási agyagrögöket ástak ki a földből, majd szalmával, gabonájuk elszáradt szárával keverték össze. Saját földjéből építette meg nagyapja fiatal korában a kemencét is, mely idővel kőkemény és koromfekete lett a rengeteg főzéstől. A vályogból tapasztott kemence tetején egy kerek, mély vasüst állt. Vang Lung a kemence mellől felvett egy cserépkancsót, és a víz felét kiöntötte az üstbe. Nagy gonddal végezte ezt a műveletet, mivel a víz drága kincs volt. Egy pillanatig hezitált, majd egy hirtelen mozdulattal felemelte a korsót, és a maradék vizet is az üstbe öntötte. Ezen a napon lábujjától a feje búbjáig meg akart mosakodni. Gyerekkora óta – amikor még édesanyja térdén csücsült – senki nem látta teljesen meztelenül. Ma azonban valaki mégis látni fogja, s ezért a valakiért makulátlanul tiszta akart lenni.

Kivett néhány nyalábnyi szénát és száraz gallyat a konyha egyik sarkában álló halomból, majd lazán és óvatosan belehelyezte őket a kemence éhes szájába. Öreg kovakövet és acéldarabot vett elő, szikrát csiholt velük egy maroknyi széna felett, végül a tűz fellobbant.

Ez volt az utolsó reggel, amikor magának kellett gondoskodnia a tűzről. Hat éve – anyja halála óta – minden áldott reggel ő gyújtott be a kemencébe. Tüzet rakott, megmelegítette a vizet, majd egy pohárba öntötte, és apja szobájába vitte. Apja rendszerint köhécselve ült az ágy szélén, miközben lábával papucsait keresgélte. Az öreg hat éve minden áldott reggel arra várt, hogy fia bevigye neki a bögrét, amely tele volt meleg vízzel, s enyhítette kicsit a reggeli köhögését. Ezentúl apa és fia többet pihenhetnek majd, elvégre asszony jön a házhoz. Sem télen, sem nyáron nem kell többé Vang Lungnak hajnalhasadáskor felkelnie, hogy begyújtson az üst alatt. Az ágyában fog heverészni, amíg neki is behozzák bögrében a jó meleg vizet. Ha pedig jó termést hoz a föld, még azt is megengedhetik maguknak, hogy néhány tealevéllel fűszerezzék a vizet. Néhány év alatt csak eljutnak majd idáig…

Ha pedig majd elfárad az asszony, a gyerekek kerülnek sorra, hogy gondoskodjanak a tűzrakásról – azok a gyerekek, akiket Vang Lung felesége fog szülni. A fiatalember hirtelen megállt, elképzelte, hogyan fognak gyerekei a háromszobás házban ki-be rohangálni. A ház mindig elég tágasnak tűnt neki, anyja halála óta azonban inkább félig üresnek látszott. Emiatt aztán folyton viaskodtak sokgyermekes rokonaikkal, de legfőképpen a nagybátyjával.

– Miért kell két magányos férfinak ekkora ház? – szokta kérdezni a nagybátyja. – Hiszen ugyanabban a szobában is tudnátok aludni. A zsenge korban lévő fiatal testmelegével enyhítené az öregember köhögését.

Ám apja határozottan elutasította a célzást.

– Az ágyamban lévő másik helyet unokámnak tartom fenn. Ő fogja majd öreg napjaimban kihűlt végtagjaimat melengetni.

Lassan talán az unokák is megjönnek. Egyik a másik után. A falak mentén ágyak sorakoznak majd, és ha szükség lesz rá, még a középső szobába is helyezhetnek ágyakat. Az egész ház tele lesz velük.

A gyengécske tűz kialudt a kemencében, mialatt Vang Lung gondolataiba merült, s elképzelte, ahogy sok kis ágy tölti be a most még üres házat. Az üstben lévő víz kihűlt. Az öreg árnyékszerű alakja megjelent az ajtóban, gombolatlan ruháját kezével fogta össze. Nagy köhögés és zihálás közepette elégedetlenkedni kezdett.

– Miért nem készült el még a víz, amivel felmelegíthetném mellkasomat?

Vang Lung az öregre meredt, majd elszégyellte magát.

– Nyirkos a fű – motyogta szabódva az üst mögül –, és a levegő is nedves még.

Az öreg ismét erősen elkezdett köhögni, és egészen addig nem hagyta abba, amíg a víz fel nem forrt. Vang Lung megtöltött egy csuprot. Kis tétovázás után levett a kályha pereméről egy zománcozott tégelyt, kinyitotta, és néhány csipetnyi enyhén kunkorodó tealevelet szórt belőle a víz felszínére. Az öreg szemei tágra nyíltak, azonnal letorkolta fiát.

– Ne légy pazarló! A tea olyan drága, akár az ezüst.

– Most kivételt teszünk, apám, elvégre nagy nap van – felelte Vang Lung nevetve. – Idd meg és légy elégedett!

Az öreg görbe ujjaival megragadta a csuprot, s közben halkan nyögdécselt és sóhajtozott. Gyermeki boldogsággal figyelte, mint egyenesednek ki a vízben a tealevelek, de még nem bírta rávenni magát arra, hogy megigya a drága főzetet.

– Idd meg, különben még kihűl! – mondta Vang Lung.

– Igen! – felelte hirtelen támadt aggodalommal az öregember, és szürcsölni kezdte a forró teát. Elégedettség sugárzott arcáról, olyan volt, akár egy éhes gyerek, akinek minden figyelme az ételre tapad. Mindezek ellenére nem kerülte el az öreg figyelmét, hogy Vang Lung a maradék vizet egy fa dézsába öntötte. Felkapta a fejét, és fiára sandított.

– Ennyi vízzel akár egy egész parcellát is meg lehetne öntözni – fakadt ki belőle ösztönösen.

Vang Lung azonban az utolsó cseppig kiöntötte a vizet az üstből, és válaszra sem méltatta az apját.

– Nem hallod, amit mondtam? – emelte fel hangját az öreg.

– Újév óta nem fürödtem meg – mondta a fiatalember halkan. Restellte megmondani apjának, hogy azért vesz fürdőt, mert azt szeretné, ha újdonsült felesége tisztának látná. Fogta a dézsát, és becipelte a szobájába. Az ajtó lazán lógott a keretben, nem záródott rendesen. Az öregember a fia után osont, és az ajtórésen át folytatta a kritizálását.

– Nem lesz annak jó vége, ha egy asszony miatt már az elején így viselkedsz. Teát inni reggelire… Nem is beszélve erről az esztelen pancsikolásról.

– Erről az egy napról van szó! – kiabált ki Vang Lung. – Ha végeztem a fürdéssel, kiviszem a földekre a vizet, nem megy veszendőbe.

Az öregember elhallgatott. Vang Lung levette ruháját. A kis ablaknyíláson át éppen hogy beszűrődött a szobába némi halovány fény. Belelépett a dézsába, a gőzölgő vízbe mártott egy gyolcsdarabot, majd határozott mozdulatokkal dörzsölni kezdte vele barnára sült, karcsú testét. A levegő meleg volt ugyan, de fázni kezdett. Gyors mozdulatokkal mártogatta a gyolcsot a meleg vízbe, míg végül egész, átforrósodott teste langyos párafelhőbe nem burkolózott. Kilépett a dézsából, egy kis ládához lépett, mely egykor anyjáé volt, és kivett belőle egy kék öltönyt. Lehet, hogy fázni fog benne, és inkább a bélelt télikabátját kellene felvennie – gondolta, de sehogy sem tudta rászánni magát arra, hogy tiszta testére egy olyan ruhadarabot öltsön fel, amelynek külseje több helyen elnyűtt és piszkos volt, szürke és csúnya bélése pedig itt-ott kikandikált a lyukakon. Semmiképpen sem akarta, hogy leendő felesége ebben a kopott vattakabátban lássa az első találkozáskor. Később persze majd kitisztítja és megfoltozza, de ne az első napon! A kék öltönye fölé felvette még a hasonló anyagból készített egyetlen hosszú kabátját is, melyet csak ünnepnapokon viselt, talán tízszer egy évben. Végigsimított hosszú fekete haján, kivett a billegő lábú asztal fiókjából egy fából faragott fésűt, és gondosan nekikezdett kifésülni.

Apja ismét az ajtónyíláshoz osont, és dorgáló hangon beszólt.

– Ma reggel egyáltalán nem kapok reggelit? Az én koromban, ha nem tudnád, a csontok mindaddig ingatagok, míg meg nem kapják reggeli táplálékukat.

– Jövök már – válaszolt Vang Lung, miközben gyors és avatott mozdulatokkal befonta hosszú haját, és a végét egy fekete selyemszalaggal kötötte össze. Hosszú kabátját sebtében levetette, és hajfonatát feje búbján körkörösen rögzítette. Megragadta a fürdővízzel telt dézsát, és kisietett a szobából. Egészen megfeledkezett a reggeliről. Ő maga egyáltalán nem volt éhes. Nehéz léptekkel kivitte a dézsát a házból, és az ajtótól nem messze kiöntötte a vizet a földre. Hirtelen eszébe jutott, hogy a fürdéshez elhasználta az üstben forralt összes meleg vizet, most aztán melegíthet újat. Hirtelen a düh hulláma söpört végig rajta.

– Az öreg már semmi másra nem tud gondolni, csak az ételre és az italra – motyogta bele halkan a kemencébe. Ez volt az utolsó reggel, amikor reggelit kellett készítenie az apjának. A ház melletti kútból vödörrel vizet húzott fel, majd egy kevéskét az üstbe öntött. Felforralta, összekeverte búzadarával, és odavitte az apjának.

– Este rizst fogunk enni, apám, most azonban be kell még érned ezzel a búzakásával.

– Alig maradt valamicske rizsünk a kosárban – válaszolta az öreg, miközben asztalhoz ült a középső szobában. Evőpálcikáit kezébe fogta, és hosszasan meredt a sűrű, sárga kásába.

– Akkor legfeljebb egy kicsivel kevesebbet eszünk majd a közelgő tavasz-ünnepen – felelte Vang Lung. Az öreg azonban már nem hallotta. Hangosan szürcsölve enni kezdett a tálból.

A fiatalember szobájába ment, ismét felvette kék öltönyét és kioldotta haját. Ujjaival végigsimított borotvált szemöldökén, majd arcán. Felötlött benne, hogy talán meg kellene borotválkoznia. Közben majdnem megvirradt. Tehetne egy kis kitérőt a borbélyok utcájába, mielőtt ahhoz a házhoz megy, ahol várja őt a nő. Ha futja a pénzéből, csak beül egy borbélyhoz – gondolta.

Övéből előhúzott egy fakószürke, piszkos erszényt, kinyitotta, és megszámolta tartalmát. Hat ezüstöt és két maroknyi rézérmét talált benne. Apjának még meg sem mondta, hogy vacsorára vendégeket hívott. Unokatestvérét – aki apja testvérének volt a fia –, apja kedvéért pedig a nagybátyját, és három parasztot a szomszédságból. Arra gondolt, hogy vesz majd némi disznóhúst a piacon, meg egy kevéske halat és egy maroknyi diót. Vehetne még bambuszrügyet és valamicske marhahúst, amit a kertjében termesztett káposztával egész jól meg tudna főzni. Ezeket azonban csak akkor engedheti meg magának, ha elegendő pénze marad a babolaj és a szójamártás megvásárlása után. Ha most megborotváltatja magát, talán nem is lesz elég a pénze, hogy megvegye a marhahúst. Egye fene, hagyta abba hirtelen a töprengést, a borotválkozás fontosabb.

Köszönés nélkül távozott otthonról. Kora reggel volt még. A hajnalpírt felváltotta a felhők fölé kúszó nap, sugarai csak úgy csillogtak a zsenge búza és az árpa harmatcseppjein. Vang Lungban hirtelen feléledt az ősi földműves ösztön: lehajolt, kezébe vett néhány zsenge kalászt és megvizsgálta őket. Kicsik és üresek voltak még, s nagy szükségük volt esőre. Beleszagolt a levegőbe, majd aggodalmasan az eget kezdte fürkészni. A sűrű, sötét fellegek, amelyeket lassan a földje felé terel a szél, tele voltak esővel. Elhatározta, hogy vesz egy tömjénes füstölőt, és meggyújtja a földisten szentélyében. Ezen a napon ezt kell tennie!

Keskeny ösvényen haladt kacskaringózva a földeken át, nemsokára a város szürke falaihoz ért. A kapu túloldalán állt a nagy Hvang ház, amelyben jövendőbelije gyerekkora óta élt szolgálóként. Sokan úgy gondolják, jobb egy életen át egyedül élni, mint feleségül venni egy olyan nőt, aki gazdag házban szolgált. Egyszer kétségbeesetten fakadt ki apjának:

– Hát én már soha nem nősülök meg?

– Olyan sokba kerül manapság az esküvő és a lakodalom, nem is beszélve arról, hogy minden nő aranygyűrűről és selyemruhákról álmodozik. Jóformán csak szolgasorból származó asszony marad a szegénynek.

Nem sokkal később apja összeszedte magát, és elment a Hvang család házába, hogy megkérdezze, nincs-e véletlenül eladósorban lévő szolgálójuk.

– A lényeg, hogy ne legyen sem túl fiatal, sem pedig túl szép – mondta.

Vang Lungot nagyon bántotta, hogy választottja nem lesz szép. Milyen jó is lenne – gondolta –, ha szép felesége miatt irigykedne rá a többi férfi. Amikor azonban apja megneszelte gondolatát, kemény dorgálásban részesítette.

– Megmondanád, mit kezdjünk egy csinos asszonnyal? Olyanra van szükségünk, aki rendben tartja a házat, gyerekeket szül, de a földeken is megállja a helyét. Szerinted egy szépasszony minderre képes lenne? Sokkal inkább azzal lenne elfoglalva, hogy a szép arcához illő finom ruhákról álmodozzon. Nem és nem! Parasztok vagyunk. Ráadásul ki hallott még olyan szép szolgálóról, aki egy tehetős házban meg tudta volna őrizni szüzességét? Minden fiatalúr kedve szerint bánik az ilyennel. Jobb elsőnek lenni egy csúnyácska nőnél, mint századiknak egy szépasszony kebelén. Azt hiszed, hogy kérges kezed simogatását éppoly örömmel fogadná, mint a fiatalurak bársonyos cirógatását, vagy napbarnított arcodat olyan szépnek tartaná, mint a csinos ifjúkét, akiket korábban megismert?

Vang Lung tudta, hogy apjának igaza van, mégis viaskodnia kellett önmagával, és csak azután válaszolt, meglehetősen vehemensen.

– Remélem, nem lesz himlőheges az arca, és nyúlszájú sem lesz.

– Meglátjuk, mi jut nekünk osztályrészül – válaszolta apja.

Ha mást nem is, azt mindenesetre tudta az apja, hogy a nő különös testi fogyatékosságokkal nem rendelkezik. Apjával közösen vásároltak két aranyozott ezüstgyűrűt és egy pár ezüst fülbevalót, amiket az apja a lány tulajdonosának a házához vitt, mintegy jegyzálogként. Ezenkívül semmit sem tudott Vang Lung a jövendőbelijéről, leszámítva, hogy aznap érte mehet és elhozhatja.

Belépett a városkapu hűvös boltíve alá. A vízhordók szüntelenül jöttek-mentek, a vállukon átvetett széles fa rudakon vödröket egyensúlyoztak, amelyekből az utca kövezetére fröccsent a víz. A levegő hűvös és nedves volt a kapu boltozata alatt. A vályogból és terméskőből épített tömör falak még rekkenő hőségben is olyan kellemes levegőt biztosítottak, hogy a dinnyeárusok előszeretettel terítették ki a földre árujukat, s kínálták a felhasított gyümölcsöket élvezetes frissítőként. Most azonban még nem volt szezonja ennek; a fal mentén a földre helyezett kosarakban rengeteg kemény és zöld barack volt, amelyeket hangos szóval kínáltak az árusok.

– A tavasz első gyümölcsei, tessék, tessék! Vegyék és egyék, tisztítsák meg szervezetüket a tél során felhalmozódott mérgektől!

Vang Lung hangosan gondolkodott: – Ha szereti az effélét, visszafelé veszek neki egy maroknyit. – Furcsán érezte magát, amikor arra gondolt, hogy hazafelé már nem lesz egyedül, és egy nő léptei kísérik útját.

A kapu mögött jobbra fordult, s néhány lépés után már a borbélyok utcájában járt. Ilyen korán még csak kevesen voltak itt, jobbára fiatal parasztgyerekek, akik zöldségeiket már előző nap este behozták a városba, hogy reggel minél gyorsabban túladjanak rajtuk, és visszasiethessenek földjeikre. Kosaraik felett összekuporodva és fogvacogva gubbasztottak egész éjszaka. A kosarak most üresen hevertek a lábuknál. Vang Lung elkerülte őket, nem szerette volna, ha felismerik, és szóba elegyednek vele, ezúttal ugyanis sehogy sem volt ínyére szokásos tréfálkozásuk. A borbélyok kicsi asztalaik mögött álldogáltak, végig az egész utcában. Vang Lung odament a legmesszebb lévőhöz, és leült a székre, majd intett a borbélynak, aki épp a szomszédjával csevegett. A borbély azonnal odament hozzá, leemelt a széntüzelésű tűzhelyről egy kannát, és vizet öntött egy rézedénybe.

– Teljes borotválás? – kérdezte kimért hangon.

– A fejemet és az arcomat kérem – válaszolta Vang Lung.

– A fület és az orrlyukakat is szőrtelenítsem?

– Mennyivel lenne több? – kérdezte Vang Lung óvatosan.

– Négy rézgarassal – felelte a borbély, s tüstént munkához is látott, a forró vízbe mártogatva egy fekete kendőt.

– Kettőt adok érte – mondta Vang Lung.

– Ez esetben csak az egyik fülét és fél orrát tudom kitisztítani – felelte a borbély öntudatosan.– Melyik arcfelén szeretné a szolgáltatást igénybe venni? – folytatta az évődést, s közben szomszédjára kacsintott, aki harsány kacagásban tört ki.

Vang Lung rájött, hogy egy mókamester kezei közé került, és mivel világéletében feszélyezve érezte magát a városi emberek előtt – legyen az még oly alacsony sorból való is, mint a borbély –, gyorsan rávágta:

– Amelyik tetszik, nekem egyre megy.

Átadta magát a beszappanozás kellemes érzésének, hagyta, hogy megborotválják és letöröljék arcát. Végül pedig kiderült, hogy a borbély mégiscsak nagyvonalú, hiszen felár nélkül néhány ügyes fogással még a vállán és a hátán is megmasszírozta az elgémberedett izmokat. Amikor a borbély vendége homlokát és tarkóját kezdte borotválni, megjegyezte:

– Bizony, elég csinos megjelenésű egy földműves lenne, ha lenyíratná a copfját. Mostanság ez az új divat.

Borotvájával oly közel került Vang Lung hajfonatához, hogy a fiatalember aggodalmasan felkiáltott.

– Apám engedélye nélkül nem vágathatom le.

A borbély felkacagott, borotvájával ügyesen kikerülte a copf tövét, akár a folyó az útjába kerülő sziklát.

Amikor készen lettek, és Vang Lung leszámolta a munkadíjat a borbély ráncos, szappanos víztől felpuhult tenyerébe, egy pillanatra elborzadt. Milyen sok pénz! Rémülete azonban azonnal szertefoszlott, amikor hűvös szellő siklott végig tükörsima arcbőrén.

– Elvégre csak egyetlen alkalomról van szó – nyugtatta meg magát.

A piacra sietett, vásárolt egy kiló sertéshúst, nézte, ahogy a hentes száraz lótuszlevelekbe csomagolja, majd némi tépelődés után vett negyed kiló marhahúst is. Miután a levélen remegő, kocsonyás babot is a kosarába tette, a gyertyaöntőhöz sietett, hogy néhány füstölőt vegyen. Mindezek után szorongva vette a Hvang ház felé az irányt.

Amikor a ház elé ért, félelem kerítette hatalmába. Miért is jött egyedül? Miért nem hozta magával az apját, nagybátyját, vagy akár legközelebbi szomszédját, Csinget? Korábban még sosem járt előkelő házban. Mit is képzelt, hogy az ünnepi vacsorához való alapanyagokkal a kezében állít be, és úgy kéri meg jövendőbeli hitvese kezét?

Hosszú ideig álldogált a kapu előtt, s megigézve bámult fel rá. Erős kapu volt. Két hatalmas, vasveretekkel díszített, feketére lakkozott szárnya szorosan illeszkedett egymáshoz. Mindkét oldalát egy-egy kőből faragott oroszlán őrizte. Rajtuk kívül senki nem volt a közelben. Vang Lung megfordult. Képtelenség, hogy bekopogjon.

Inába szállt a bátorsága. Arra gondolt, magához vesz némi frissítőt, összeszedi magát, elvégre még nem is evett aznap. Betért egy utcai kifőzdébe, a pultra helyezett két garast, majd leült. Kisvártatva hozzá lépett egy szutykos pincérfiú zsírtól csillogó fekete köpenyben.

– Két tál tésztát kérek – adta le rendelését. Amikor az ételt kihozták, bambusz pálcikák segítségével mohón falni kezdett. Míg ő evett, a pincérfiú mellette állt, s ujjával játszadozott a két pénzdarabbal.

– Hozzak még egy adagot? – kérdezte közömbösen.

Vang Lung megrázta a fejét. Hátradőlt, és körbepillantott a kifőzdében. Senkit sem ismert a sötét és asztalokkal zsúfolt helyiségben. Csak néhányan ettek vagy itták teájukat. A hely afféle szegénykonyha volt; szinte jómódúnak látszott tiszta ruházatával és borotvált arcával. Egy koldus botorkált felé, majd megállt előtte.

– Tisztelt tanító úr, könyörüljön meg rajtam néhány garassal, éhen halok.

Azelőtt sohasem fordult elő vele, hogy egy koldus megszólította, és tanítónak nevezte volna. Ez jóleső érzéssel töltötte el, ezért tálkájába dobott néhány aprópénz. A kéregető mohón húzta vissza fekete kezét, az érméket piszkos ruhájának redőiben tüntette el.

A nap felfelé kapaszkodott az égen, de Vang Lung még mindig az asztalnál ücsörgött. A pincér türelmetlenül sertepertélt körülötte.

– Ha más nem lesz, fizetnie kell a helyfoglalásért – mondta végül.

Vang Lungot felháborította ez a pimaszság, és azonnal felpattant volna, ha nem izgult volna annyira a rá váró feladat miatt. Már a gondolattól is kiverte a veríték, hogy a hatalmas házhoz menjen, és megkérje a nő kezét.

– Hozz egy csésze teát! – mondta erőtlenül a fiúnak. Kérését egy szempillantás alatt teljesítették.

– Egy jüan lesz!

Vang Lungnak nem volt más választása, ismét elővette erszényét, és kifizette az egy jüant.

– Ez rablás! – suttogta mérgelődve, ám még mielőtt tovább dohogott volna, megpillantotta az ajtóban azt a szomszédját, akit az esti lakodalomra is meghívott. Gyorsan az asztalra dobta a pénzt, egy hörpintéssel kiitta teáját, majd sietve, az oldalajtón elhagyta a kifőzdét. Ismét kint volt az utcán, a nagy feladat pedig várt rá.

– Ezúttal meg kell tennem! – dünnyögte eltökélten az orra alatt, majd lassú léptekkel ismét a nagy kapu felé vette az irányt.

A nap lassan delelőpontjára hágott. A kapu ezúttal szélesre volt tárva. Az unatkozó őr a küszöb körül téblábolt, szemmel láthatóan már megebédelt, s most egy bambuszdarabkával piszkálta fogait. Magas termetű alak volt, arcának bal oldalán hatalmas anyajegy virított, amelyből három hosszú, szemmel láthatóan sosem borotvált szőrszál nőtt ki. Amikor Vang Lung a kapu közelébe ért, a fickó durván rákiáltott, mert a kosárból ítélve azt gondolta, házaló árussal van dolga.

– Nos, mit akarsz?

Vang Lung csak nagy nehezen tudott válaszolni.

– Vang Lung vagyok. A földműves.

– Hát aztán? Miért vagy itt, Vang Lung? – vágott vissza az őr durván, aki senkivel sem volt udvarias, és csak a család jómódú ismerősei előtt hajbókolt.

– Azért jöttem – mondta elcsukló hangon Vang Lung –, azért jöttem, hogy…

– Azt magam is látom, hogy itt vagy – vágott a szavába mesterkélt türelemmel a kapuőr, s megpödörte anyajegyén a szőrszálakat.

– Van itt egy nő – kezdett bele ismét mondandójába Vang Lung, s hangja tehetetlenül ismét elbicsaklott. Ahogy a napon ácsorgott, arcán gyöngyözni kezdett az izzadság.

Az őr harsány nevetésre fakadt.

– Szóval te vagy az! Említették, hogy érkezik ma egy vőlegény, de az az igazság, hogy nem éppen olyan emberre számítottam, aki kosarat lóbál a kezében.

– Csak egy kis hús van benne – felelte Vang Lung szabadkozva, arra várva, hogy a kapuőr majdcsak beengedi, de az meg sem moccant.

– Egyedül menjek be? – kérdezte félénken Vang Lung.

A kapuőr színlelt megdöbbenéssel válaszolt.

– Még mit nem! A nagyúr itt helyben végezne veled. – Az őr látta, hogy egy ártalmatlan flótással akadt dolga, így szelídebb hangon hozzáfűzte:

– Egy kis ezüstpénz számos ajtót meg tud nyitni.

Vang Lung rádöbbent, hogy az őrnek kizárólag a pénzére fáj a foga.

– Szegény ember vagyok – mondta kérő hangon.

– Mutasd csak, mi van az erszényedben!

A kapuőr vigyorogva nézte, mint teszi le áldozata a kosarát, kotorja elő kabátja alól erszényét, és önti ki annak tartalmát bal tenyerébe. Egy ezüst és tizennégy rézpénz maradt benne.

– Beérem az ezüsttel! – mondta a kapuőr részvéttelenül, s még mielőtt Vang Lung tiltakozhatott volna, kikapta a kezéből, ruhájának ujjába rejtette az érmét, majd belépett a kapun, és fennhangon ismételgetni kezdte:

– Megjött a vőlegény!

Vang Lungot elöntötte a düh, amiért így rászedték, de nem volt más választása, követnie kellett a fickót, aki zavarba hozta azzal, hogy érkezését nagydobra veri. Felkapta kosarát, és anélkül, hogy jobbra vagy balra pillantott volna, utánasietett.

Életében először járt gazdag házban, később azonban mégsem tudott visszaemlékezni semmire. Leszegett fejjel és kalapáló szívvel botorkált udvarról udvarra, követve a minduntalan visszhangzó kiabálást, és oldalról hallatszó nevetgélést. Miután vagy száz udvaron mentek keresztül, a kapuőr váratlanul elhallgatott, és betaszigálta egy kicsi fogadóterembe. Az őr bement egy helyiségbe, ám kisvártatva ismét előjött.

– Az úrnő megengedi neked, hogy megjelenj a színe előtt.

Vang Lung egy lépést tett előre, de az őr megállította.

– Csak nem képzeled, hogy kosárral a kezedben léphetsz az úrnő elé? Hogyan akarsz meghajolni disznóhússal és szójababbal teli kosárral?

– Ez igaz! – mondta Vang Lung szégyenlősen, de sehogy sem merte a földre tenni a kosarat; attól félt, hogy lába kél az értékes holminak. Arra még csak véletlenül sem gondolt, hogy egy kiló disznóhús, egy kevés marha és egy picike hal másnak nem olyan ellenállhatatlan, mint neki. A kapuőr leolvasta arcáról aggályait, és dühösen rákiabált.

– Ebben a házban a kutyákat etetjük ilyesmivel – mondta, majd kikapta a kosarat Vang Lung kezéből, az ajtó mögé tette, miközben őt magát betessékelte az ajtón.

Egy hosszú és szűk folyosón mentek végig, amelynek a tetejét drága faragásokkal díszített faoszlopok tartották, majd egy terembe értek, amelyhez foghatót Vang Lung még sohasem látott. Olyan tágas volt a terem és olyan magas a mennyezet, hogy a saját háza többször is elfért volna benne. Tekintete a magasba tévedt; elvarázsolták a tetőt tartó festett és faragott gerendák. Megbotlott a küszöbön, és biztosan orra bukik, ha az előtte haladó őr el nem kapja.

– Remélem, éppen ilyen illedelmesen borulsz majd földre a nagy úrnő színe előtt is – korholta az őr.

Vang Lung szégyenlősen feltápászkodott. Amint összeszedte magát, megpillantott egy nagyon öreg asszonyt a szoba közepén felállított kereveten. Törékeny, ám kecses testét drága, gyöngyházszínű szaténruha takarta. A kerevet melletti asztalon ópiumpipa hevert, amit egy kicsiny mécses tartott melegen. A nő ránéz kicsi, szúrós tekintetű, fekete szemeivel. Sovány, ráncokkal barázdált arca és mélyen ülő szeme leginkább egy kismajom arcára emlékeztetett. Ópiumpipát tartó kezén vékony és sárga bőr feszült a csontra, olyan volt, mint egy aranyozott szoboré. Vang Lung térdre esett, s beütötte homlokát a padlón.

– Állítsd talpra – mondta az öreg hölgy nyersen a kapuőrnek –, az efféle meghajlásra nincs szükség. A szolgáló miatt jött?

– Igen, nagyságos úrnő – felelte a kapuőr.

– És miért nem beszél ő maga?

– Mert kissé ügyefogyott, nagyságos úrnő – válaszolta az őr, miközben megpödörte anyajegyének szőrszálait.

Vang Lung felemelkedett és dühödten nézett az őrre.

– Magasztos és nagyságos úrnő, én csak egy egyszerű ember vagyok – vette át a szót Vang Lung –, s nem tudom, milyen szavak megfelelőek előtted.

Az öreg hölgy komolyan és hosszan végigmérte. Valamit mondani akart, de aztán megragadta az ópiumpipát, amit egy szolgáló tartott készen mellette, és szemmel láthatóan mindenről megfeledkezett. Előrehajolt és nagyokat szívott a pipából. Szúrós tekintete elhomályosult, a feledés homályos hártyája borult rá. Vang Lung állva maradt, míg a hölgy szeme ismét meg nem akadt rajta.

– Mit keres itt ez az ember? – kérdezte kisvártatva kitörő dühvel. Úgy tűnt, teljesen elfelejtett mindent. Az őr arca rezzenéstelen maradt. Semmit sem válaszolt.

– Arra a nőre várok, akit megígértek nekem – felelte Vang Lung nem kis csodálkozással.

– A nőre? Miféle nőre? – kérdezte az öreg hölgy. A mellette álló szolgálólány hozzá hajolt, fülébe súgott valamit, mire az öregasszony megtalálta a beszélgetés fonalát.

– Hát persze! Egy pillanatra megfeledkeztem róla, elvégre jelentéktelen ügy. Szóval az O-lan nevű szolgálómért jöttél? Emlékszem már, odaígértük egy parasztnak. Te volnál az?

– Igen, én vagyok az!

– Hívd ide O-lant – utasította az öregasszony a mellette álló szolgát. Úgy látszott, hirtelen türelmetlen lett, és semmi másra nem vágyott, mint hogy mihamarabb végezzen ezzel az üggyel, és ópiumpipájával békésen egyedül maradhasson a nagy teremben.

Egy pillanattal később visszatért a szolgáló, s kézen fogva vezetett egy magas, meglehetősen erős testalkatú lányt, aki kék színű kabátot és pamutnadrágot viselt. Vang Lung lopva rápillantott, szíve hevesebben kezdett verni. Ő volt hát a jövendőbelije.

– Szolga, jöjj ide! – mondta az öreg hölgy közömbösen. – Ez a férfi azért jött, hogy magával vigyen.

A szolgáló úrnője elé lépett, lehajtotta fejét, és kezeit összefogta maga előtt.

– Kész vagy elmenni vele? – kérdezte az öreg hölgy.

A fiatal nő hangja úgy csengett, mint a visszhang. – Kész vagyok.

Első ízben hallotta Vang Lung az előtte álló nő hangját. Ismét ránézett. Egészen kellemesnek találta, beszéde nem volt hangos, sem túlzottan halk, alakja pedig megfelelően telt volt és cseppet sem erőtlen. A nő sima haja ápoltságról árulkodott. Egy pillanatra azonban elszomorodott, látva, hogy a nő lábfeje nincsen bekötözve. Hosszasan azonban nem időzhetett ennél a kósza gondolatnál, mivel az öreg hölgy a kapuőrhöz fordult.

– Vidd ki a holmiját a kapuhoz, és engedd útjukra őket. – Majd Vang Lunghoz intézte szavait. – Állj feleséged mellé, míg hozzátok beszélek. – Amikor Vang előrébb lépett, az öreg hölgy elkezdte búcsúbeszédét.

– Ez a nő tízéves gyermek volt, amikor hozzánk került, s azóta él nálunk, immár tíz éve. A nagy éhínség idején vettem a családjától, akik abbéli reményükben vándoroltak délre, hátha némi élelmet találnak. Az északra fekvő Santungból származtak, ahová később vissza is tértek. Többet azonban nem tudok róluk. Amint látod, erős az alkata és széles az arca, ami jellemző az északi emberekre. Keményen és jól fog dolgozni neked a földeken, vizet fog húzni, és bármi egyebet megtesz, amit kívánsz tőle. Nem éppen szép, de arra nincs is szükséged. Csak a semmirekellő alakoknak van szükségük a szép nőkre, hogy henyélésükben szórakozást találjanak valamiben. Okosnak sem mondhatom, de megteszi azt, amit kérnek tőle, s jó a természete. Azt hiszem, szűz még. Nem rendelkezik azzal a szépséggel, amivel elcsábította volna a fiaimat vagy unokáimat, még ha a konyhán kívül dolgozott is volna. Ha mégis dolga volt valakivel, az csakis a szolgák közül lehetett. Mivel azonban udvarunkban számtalan csinos teremtés szaladgál fel-alá, kötve hiszem, hogy ez megtörtént. Vidd magaddal, és bánj vele tisztességesen. Jól fog szolgálni téged, még akkor is, ha kissé lassú, és olykor nehéz felfogású. Ha nem remélnék az istenektől elkövetkező életeim számára előnyöket azáltal, hogy közvetve új életek megszületését segítem elő, bizony megtartottam volna őt a konyhában. De úgy határoztam, hogy minden szolgálómat kiházasítom, már ha megkéri őket valaki, és valamelyik úrfinak éppen nincs szüksége rájuk.

A szolgálólányhoz ezeket a szavakat intézte:

– Engedelmeskedj ennek az embernek, szülj neki minél több gyereket! Az elsőszülött gyermeket pedig mutasd be nekem.

– Igenis, tiszteletre méltó úrnő! – mondta alázatosan O-lan.

Zavartan álldogáltak, s Vang Lung nem tudta, mit kell tennie.

– Nos, nem mentek? – lökte feléjük ingerült szavait az öreg hölgy.

Vang Lung meghajolt, majd hátrafordulva kisietett a teremből. A nő követte őt, utána pedig a kapuőr haladt, aki vállára emelve vitte utánuk a kelengyés ládikót. A következő helyiségben, ahol Vang a kosarát hagyta, a kapuőr a földre dobta a ládát, és szó nélkül elviharzott.

Vang Lung a nőhöz fordult, és első ízben nézett arcába. Kissé szögletes, de becsületesnek látszó arca volt, rövid és széles orra, és kifejezetten vastag ajkai, melyektől szája olyan volt az arcában, mint egy hatalmas vágás. Szeme kicsi volt és tompán fekete; tekintetében mintha valamiféle halovány szomorúság tükröződött volna. Az arc arról árulkodott, hogy a nőben egy türelmes és hallgatag lélek lakozik, olyan, aki talán ki sem tudja fejezni belsejének rezdüléseit. Alázatosan és minden zavar nélkül állta Vang Lung tekintetét. Türelmesen várt, míg a férfi kielégítette fürkésző kíváncsiságát, és feltérképezte az arcát. Vang Lung belátta, hogy a szépség parányi szikrája sem lakozott a fiatal nőben. Sötét volt a bőre, arcvonásai közönségesek, még ha alázatosak is. Bőre azonban nem volt himlőhelyes, és nyúlszája sem volt. Fülében Vang Lung megpillantotta azokat az aranyozott fülbevalókat, amelyeket jegyajándékként vásárolt neki, és a gyűrűt is viselte már. Diadalittas öröm áradt szét benne, de elfordította a nőről a tekintetét. Élete asszonya immár ott volt mellette.

– Tessék, itt van a kosár és a ládád – mondta neki kissé gorombán.

A nő szó nélkül lehajolt érte, megragadta a láda egyik sarkát, vállára emelte, majd megpróbált felegyenesedni vele. Vang figyelmesen nézte, majd hirtelen rászólt.

– Majd én viszem a ládát, te csak a kosarat hozd.

A ládát vállára vette, nem törődve azzal, hogy egyetlen ünnepi ruhájában van, miközben a továbbra is hallgatag nő megragadta a kosár fülét. Vang arra a sok udvarra gondolt, amelyeken idefelé jövet áthaladt, s azon morfondírozott, milyen nevetségesen festhet, amint teherrel a hátán bandukol.

– Ha legalább lenne egy oldalajtó – motyogta maga elé. Kisvártatva a nő is biccentett fejével, mintha csak néhány ütemmel később fogta volna fel a szavak jelentését. Előresietett, és mutatta az utat. Egy félreeső, gazos udvaron keltek át, amelynek kicsiny szökőkútját megfojtotta már az avar. Egy megdőlt fenyőfa alatt íves kapu állt. A nő könnyedén kitárta, és egyszer csak az utcán találták magukat.

Vang időnként hátrafordult, hogy megbizonyosodjon, követi-e őt a nő. Nagy lábaival egyenletesen haladt mögötte, mintha egész életében forgalmas utakon járt-kelt volna. Széles arcáról semmiféle érzelem nem volt leolvasható. A város kapujánál a férfi lelassította lépteit, s kotorászni kezdett övében. Egyik kezével szilárdan tartotta a vállán nyugvó ládát, míg a másikkal előhúzta erszényét, kivett két garast, hat pici és éretlen barackot vásárolt.

– Fogd ezeket! Egészségedre váljon! – mondta morcosan.

A nő olyan mohón kapott a gyümölcsök után, akár egy gyermek, szótlanul szorította őket magához. Amikor a búzaföldek között kígyózó ösvényen ismét hátranézett, elégedetten nyugtázta, hogy jóízűen majszolja az egyiket. A nő hirtelen kezébe rejtette a gyümölcsöt, szája pedig megmerevedett.

Ekképpen haladtak, míg el nem érték a földisten templomát, amely a nyugati földeknél állt. A szentély egészen kicsi épület volt, alig magasabb egy átlagos termetű ember vállmagasságánál, falait szürke téglából emelték, tetejét cseréppel fedték. A templomot még Vang Lung nagyapja emelte, aki ugyanezen a földön élt és gazdálkodott, s a szentélyhez szükséges anyagokat saját kezűleg szállította ide taligáján a városból. A falakat kívülről fehérre meszelték, egy jó termést hozó évben egy vidéki mester hegyeket és bambuszerdőt ábrázoló tájképet festett rájuk. Az idők során azonban az eső apránként elmosta a festményt, s mostanra már csak néhány halovány folt tanúskodott a hajdani kies bambuszligetről, a hegyeket pedig jóformán teljesen elkoptatta az idő.

A templom belsejében, közvetlenül a tetőzet alatt két ünnepélyes ábrázatú agyagbábu kucorgott, amelyeket a szentély körüli földek agyagából formáztak meg. S hogy kik voltak ők? Maga a földisten és annak hitvese. Piros és aranyozott papírba öltöztették őket, s a földisten arcát valódi hajból készített vékony bajusz ékesítette. Vang Lung apja újév ünnepén rendre kilátogatott ide, hogy a városban vásárolt néhány ív piros, méretre vágott papírlapból új ruhát készítsen az isteni párnak. Ahogy múltak a hónapok, az eső bevert a templomba, hóförgeteg fújt be a tető alá, a szél megtépázta a ruhákat, míg nyáron a tikkasztó nap fakította színét. Most még meglehetősen újszerűek a ruhák, hisz az év alig kezdett új barázdát szántani a végtelen időben, s Vang Lung igencsak büszke volt az istenek csinos megjelenésére. Elvette az asszonytól a kosarat, s a disznóhús alól óvatosan előkotorta a füstölőket. Aggódott, hogy eltörtek – amit rossz ómennek tulajdonított volna –, de szerencsére épek maradtak. A füstölőket az istenek előtti parányi, megannyi füstölőtől származó hamukupacba szúrta. Az egész szomszédság hódolattal adózott ennek a két kicsi szobornak. Előkereste kovakövét és az acéldarabot, majd egy száraz levelet használva tüzet csiholt, és meggyújtotta a füstölőt.

A férfi és a nő a föld istenei színe előtt álltak egymás mellett. Az asszony a pálca izzó végét bámulta, amint fokozatosan elszürkült. Amikor az elhamvadt tömjén nehézzé vált a pálcán, az asszony előrehajolt, és mutatóujjával óvatosan lepöckölte a végét, majd félénken és tompa tekintettel, mint aki nem tudja, hogy helyénvaló volt-e cselekedete, Vang Lungra pillantott. A férfinak tetszett asszonya mozdulata. Mintha benne lett volna az a tudat, hogy a tömjén immár mindkettőjükhöz tartozik. Ez volt az a pillanat, amikor házasságuk megköttetett. Néma csendben álltak egymás mellett, míg a füstölő hamuvá nem változott, s mivel a nap már alkonyba hajlott, a férfi ismét a vállára vette a ládát, és hazamentek.

A ház bejáratánál az öregember a nap utolsó sugaraiban sütkérezett, és meg sem moccant, ahogy fia és újdonsült menye közeledett. Méltóságán alulinak érzett volna bármiféle kedveskedést. Hogy zavarát palástolja, az égre szegezte kémlelő tekintetét, és színlelt komolysággal fia felé vetette:

– Az a felhő, ni, az újhold bal sarka mellett, esőt ígér. Legkésőbb holnap estére itt lesz.

S amikor látta, hogy fia inkább azzal van elfoglalva, hogy feleségétől elvegye a kosarat, mogorván bukott ki belőle az aggodalom:

– S mondd csak, sok pénzt költöttél?

Vang Lung az asztalra helyezte a kosarat.

– Ma estére vendégeket hívtam – mondta szűkszavúan, majd megragadta a nő ládáját, bevitte a hálószobájába, és saját ruhásládája mellé helyezte. Az öreg utánaosont, és dorgálva jegyezte meg:

– Sosem lesz vége a költekezésnek ebben a házban?

Titokban persze örült annak, hogy fia vendégeket hívott, ám úgy érezte, jobban teszi, ha újdonsült menye előtt szigorú hangot üt meg, hogy lássa, milyen gondolkodás járja a háznál.

Vang Lung nem válaszolt a zsémbelődésre. Kiment a konyhába, és az asztalra rakta a kosarat. Az asszony követte őt. A kosárból egyenként kivette a vásárolt élelmiszereket, és a hideg kályha peremére tette azokat.

– Disznóhúst, marhát és halat vettem. Hét emberre kell vacsorát főzni. Elboldogulsz vele?

Mialatt beszélt, nem nézett az asszonyra. Úgy érezte, nem lenne illendő. A nő színtelen hangon válaszolt:

– Konyhai szolga voltam attól a naptól fogva, hogy a Hvang házhoz kerültem. Minden étkezéshez készítettünk húst.

Vang Lung biccentett, majd egyedül hagyta az asszonyt, és addig nem is látta viszont, míg vendégei meg nem érkeztek. Nagybátyja jókedvűen és éhesen lépett be, annak fia, egy tizenöt éves pimasz kamasz követte, valamint két esetlen és szerény szomszédja. Ketten egy szomszédos faluból jöttek, akikkel Vang vetőmagot szokott cserélni, valamint eljött Csing nevű közvetlen szomszédja is, aki alacsony termetű, végtelenségig hallgatag ember volt, és csak akkor szólalt meg, ha nógatták. Miután hosszasan noszogatták egymást, helyet foglaltak a középső szobában felállított asztal körül, majd Vang Lung kiment a konyhába, és megkérte feleségét, hogy tálalja fel az ételt.

– Kezedbe adom a tálakat, és vidd ki te magad. Nem szeretnék idegen férfiak előtt mutatkozni.

Vang Lungot büszkeség töltötte el, hogy míg asszonya nem mer mások előtt megjelenni, őelőtte nem érzi magát feszélyezve. Immár végérvényesen hozzá tartozik. A konyha küszöbén átvette a tálakat a nő kezéből, bevitte a középső szobába és az asztalra helyezte őket, majd így szólt az egybegyűltekhez:

– Egyetek jóízűen, nagybátyám és barátaim.

A nagybácsi, aki egyébiránt nagy mókamester volt, nem állhatta meg szó nélkül.

– Hát nem kerülhet szemünk elé a lepkeszerű menyasszony?

– Még nem vagyunk egymáséi! – vágott vissza határozottan Vang. – Nem helyénvaló, hogy idegen férfi szeme elé kerüljön addig, míg a házasság be nem teljesedett.

Biztatta őket, hogy lássanak hozzá az evéshez, aminek szemmel láthatóan jóízűen eleget is tettek. Vendégei hol a barna mártást dicsérték, hol a remekül elkészített disznóhúst. Vang újra és újra csak annyit felelt:

– Ugyan már, szerény vacsora ez csupán!

Lelke mélyén azonban rendkívül büszke volt az elkészített ételekre, ugyanis a láthatatlan feleség oly ügyesen készítette el a húsokat – egy kis cukor és ecet segítségével, szójával és némi borral megbolondítva –, hogy a vendégek a legjobb ízeket élvezhették. Bizony, ilyen jól sikerült ételeket egyetlen barátja asztalánál sem szolgáltak fel neki.

A vendégek éjszakába nyúlóan ücsörögtek teájuk mellett, s míg vicceket mesélgettek, az asszony még mindig a tűzhely körül foglalatoskodott. Amikor az utolsó vendég is elment, Vang Lung bement hozzá, ám ő akkor már összekuporodva aludt egy szénakupacon az ökör mellett. Amikor ébresztgetni kezdte, széna tapadt éjfekete hajához. Nevén szólította, mire a nő öntudatlanul felemelte álmában a kezét, mintegy védekezésképpen egy esetleges ütés elől. Amikor végül kinyitotta a szemét, zavaros tekintettel bámult fel rá, s Vang Lungban óhatatlanul az az érzés támadt, hogy egy ártatlan gyermekkel áll szemben. Kézen fogva a szobájába vezette, ahol aznap reggel csupán az ő kedvéért fürdött meg, s meggyújtott egy piros gyertyát az asztalon. A pislákoló fényben hirtelen feszélyezve érezte magát, hisz még sohasem volt egyedül nővel, s ezért szemrehányásokat is tett magának.

– De hiszen ő az én asszonyom. Meg kell, hogy történjen!

Lassú mozdulatokkal vetkőzni kezdett, mialatt az ijedt nő az ágyat takaró függöny mögé húzódva elrendezte a paplanokat.

Vang Lung zavartan fordult felé.

– Ha lefekszel, előbb fújd el a gyertyát!

A férfi ágyba bújt, feje búbjáig magára húzta a nehéz dunyhát, és alvást színlelt. Dehogy aludt. Egész belseje remegett, minden idegszála éber volt. Amikor végre hosszú idő után elsötétült a szoba, és a nő puha mozdulattal becsúszott mellé az ágyba, Vang Lungon olyan izgatottság lett úrrá, hogy azt hitte, rögvest szétszakad a teste. Rekedt sóhajtás tört fel belőle, majd esetlen mozdulattal megragadta a nőt.