Grecsó Krisztián

Megyek utánad

Grecsó Krisztián

Megyek utánad

regény

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Grecsó Krisztián, 2014

Felelős szerkesztő: Király Levente

Borító: Baranyai András

ISBN 978-963-14-3176-6

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„– Semmit magamról.

– Én is megteszem.

– Nehéz lesz. Roppant nehéz megállani.

– Mindig szólni akart?

– Igen.

– Legközelebb el fogja mondani ezt. És röhögnek magán.”

Móricz Zsigmond és Holics Janka párbeszéde

(Móricz Zsigmond, Tükör füzetek, 1914)

Lili jön

Ropogtatták hamisan a nótát, szidott anyám érte. Daruban szúrós, nehéz gyanú támadt, még soha sem érzett hasonlót. Féltette azt, aki hite szerint az övé. A külső óvodaudvaron ültek a fűben, egyetlen nagy körben az egész csoport, énekeltek. Balázs ült mellette. Egy újfalusi. Az újfalusiakat utálni kell, Balázst kell utálni a legjobban. Lili, a szomszédlány, Daru örök barátja járt körbe a pelenkával, amiről azt énekelték, zsebkendő. Daru biztos volt benne, Lili neki dobja oda a kendőt. Az egész csoport tudja, ők a legjobb barátok, majdnem szomszédok is. Ki másnak dobná? Annak, aki megtalálja. Lili megint elhaladt mögötte, és nem dobott. Haladjál már, kislányom!, kiabálta az óvónő. Lili nem dobta el a keszkenőt, csak ment. Körbe-körbe. Csókot adok érte. Megint mögéjük ért, Daru megijedt, ha most nem esik a kezére a kendő, akkor másnak dobja. A lány futni kezdett. Ott dobta le a pelenkát. Balázs és közte. Daru tudta, érezte, neki, véletlenül eshetett közéjük. Lili meg is mondta később, csak félrement. Lili szaladt, a többiek sikítottak. Daru felpattant, Balázs is felpattant, mindketten egyszerre, futni akartak a lány után, azzal a férfias öntudattal, hogy ők a kiválasztottak. Erőből ugrottak.

Daru új szót tanult az óvónőtől. Összefejelés. Egészen szerencsétlen helyen, a szemöldöküknél. Hosszan vérzett, nem lehetett elállítani. Daru azt várta, hitte, Lili nagyon szomorú lesz, majd vigasztalja őt, de a lány fényes tekintettel, szinte vidáman, kihívóan nézte őket, ahogy vérzett a fejük. Mintha mosolyogott volna. Úgy járkált ott, akárha szándékosan csinálta volna, és még a vérzés is miatta lenne. Ekkor jutott először eszébe. Hogy Lili más anyagból van. Lány.

*

Keserves délután volt. Az apja el akarta magyarázta neki, hogyan kell udvarolni. Daru nem mehetett sehová, ott kellett ülnie az asztalnál, a konyhában, a füstben. Az udvarlás mindennél fontosabb dolog. Érti? Mindennél fontosabb. A nők tesznek valamilyenné, mondta Daru apja, és kifújta a füstöt. Nyugati fekvésű volt a konyha, betűzött a nap. Daru nézte a buja füstkígyókat, aztán a robotgép feslett dobozát a szekrény tetején. Menni szeretett volna, nem értette, mit akar az apja. Hogy ez az egész mire jó. A lányok hamarabb érnek, mondta az apja, és mintha titkot árult volna el, kérdőn nézett rá. Várt. De azért már te is kamaszodsz. Szünet. Lili igazából arra vár, hogy megdugd végre! A szemével szinte könyörög érte. Az apja részeg volt, Daru látta ezt. Amikor Liliről beszélt, csillogott a szeme, ezt is látta, de nem tudott gondolkodni, mert nem akart ott lenni. És fejben nem is volt ott, a tegnapban járt.

Lili sírt. Daru volt az egyetlen barátja, ezt mondta. Daru volt az utolsó, akinek elmondhatta a titkait. De milyen titkokat?, háborgott Daru. Nem is mondasz nekem semmit! A temető mellett ültek az árokban, a halottaskocsi színje mellett. A roskatag haranglábat figyelte, nem bírt Lilire nézni. Hazug nőszemély, ez volt a fejében. Lilinek vékony könnycsík az arcán. Csönd volt, hallgattak, Daru egy pillanatra elfelejtette, hogy baj van. Az osztályból már, mondta Lili, és megbicsaklott a hangja, minden lánynak megjött. Daru ránézett, égett az arca. Csak nekem nem. Azt hitte, nem jól hall. Nem is tudta, hogy egynek is megjött volna. Nem gondolt Lili bajával, a lány meg láthatóan azt hitte, azért néz ilyen megvetően, mert lemaradt, amiért még nem nagylány. Lili ekkor sírta el magát, tőle nem ezt várta, Darutól megértést remélt. A fiú széttárta a karját, milyen megértést? Amikor ő most hall erről először. Miért kell úgy csinálni, mintha az, hogy bárki is menstruálna az osztályból, az ő közös titkuk lenne?

Hónapok óta nem értette, mi van vele. Eddig tudtak egymásról mindent. De mostanában valami más lett, Lili elkezdett mulatságos szoknyákat hordani, meg kényelmetlen cipőket, amikben nem lehet rendesen futni. Amióta új dolgok jöttek, úgy általában, minden kényelmetlen lett. Mostanában olyanokat mond, hogy „ezt ki lehetett volna találni”, „fölérhetted volna ésszel”. Az anyám beszél így, feleli ilyenkor Daru. Miért kell minden apróságra figyelni? Nyomozni? Kitalálni a másik gondolatát. Miért kell titokzatoskodni? Eddig, ha akartak valamit, szóltak. És Daru most is, ha akar valamit, mondja. Tavaly nyáron még Lili vezette csatába a telepi bandát, hogy visszafoglalják a gázárkokat a Kossuth-telepiektől. Most a bunkerbe se akar bejönni. Pedig azt Daru kemény munkával építette, hetekig sebes volt a keze és a karja alul. És megesküdtek, épp ott, a bunkerben, a kiserdőben, hogy mindig így lesz, ilyenek maradnak. Ilyenek. Milyenek? Örök barátok. Miért kell ilyen gyorsan megszegni az esküt? Igazából már akkor érezte, látta Lilin, hogy nem fogja betartani, az esküt ő kényszerítette ki belőle, nem is gondolta komolyan. Tessék, azzal jön, hogy „nem ezt várta”. Neki honnan kellett volna tudnia, hogy a többieknek megjött? Darunak senki sem szólt. Éppen ellenkezőleg van tehát, ő nem ezt várta Lilitől. A lány ezek szerint tudta, mindenkiről egyenként, hogy már lehet gyereke. És nem szólt. Nem szólt, amikor Eszter, amikor Juli, egyikről sem. Neki soha nem szólnak.

Lili kipattant az árokból, rohant a házuk felé. Daru késve utána. Nem tudta elkapni, rövid volt a táv, a sarki ház után a Liliéké következett. Lili bevágtatott az udvarukba, hátulra. Daru oda nem tudott utánamenni, a komondor vad, Lilinek sem volt tanácsos. De mióta ilyen bolond lett, nem törődött ilyesmivel. Hátraszaladt. Üvöltött az apja a kerti kút mellől, ne ingereld! Daru csak állt, letörten, magányosan, mint egy kiselejtezett vaskályha, a ház előtt. Megint arra gondolt, eddig nem veszekedtek. És hogy most az egész nagy képzelés a barátságról tönkrement.

Körbenézett, tekinteteket érzett magán. Nézik, bizonyosan nézik a házakból, az egész utca látja, figyelnek az öregek, most libbennek vissza a függönyök. Elindult haza. Az öreg Birkás ott állt a kapu előtt, őket nézte, Lilit meg őt. Ahogy közelebb ment, látta, mozog a zsebében a keze. Mosolyog. Daru nem mosolygott, nem is köszönt, nem tudta, mit csinál az öreg Birkás, de volt benne valami taszító. Őrá az öreg Birkás ne vigyorogjon így. Eszébe jutott, hogy néhány nappal azelőtt Eszter és Juli is ruhában maradt a testnevelés órán. Azt mondták, egészségügyi felmentés. Azt kérnek. Erre Éva néni nem mondott semmit. Balázs ott állt a felmentett sorban, toporgott, nem volt cucca, de azért egyes járt. Éva néni minden akadékoskodás, zsörtölődés nélkül elfogadta. Egészségügyi felmentés. Milyen szöveg ez? Honnan szedték? Pont ez a két botor lány. Bizonyosan ezt gondolta Balázs. Mert Daru ezt gondolta. Ez a két lány eddig arra sem volt képes, ha nem készült, húzza az időt, hiába könyörgött Daru, olyat nem lehet mondani, „nem készültem”, akkor marad idő a következő felelőre. Más is egyest kap. Kicsi közösségi érzés. A csajok, ha nem készültek, felálltak, és azt mondták, nem készültem. Most meg milyen merész ötlet. Daru is erre gondolt, amikor hallotta Balázst, látta, kicsit előredől, ha ideges volt, mindig megdőlt törzsből, örökké úgy felelt, mint akinek eltört a dereka. Balázs is kimondta. Egészségügyi felmentés. Daru látta, hogy kihúzza magát, ami azt jelenti, megnyugodott, mosolyogva, gúnyosan nézett hátra rá, de Daru ekkor már látta, hogy Éva néni szeme összeszűkül.

Már majdnem hazaért, amikor visszanézett az öreg Birkásra, rohadt perverz, mondta magában. Nem volt kedve hazamenni. Mi van itt? Sajgott, szúrt valami belül, haragudni kellett, mérgesen nézni maga elé. Azt képzelte, hogy akkora kétségbeesés lakik benne, mint a határ. Mint a végtelen mező. Legszívesebben kiabált volna valamit, üvöltött volna csak úgy maga elé. Kiment a sínekhez, fel a vasúti hídra, onnan be lehetett látni a rónát. Az ártérben Árpi bácsi kapált, csinos volt a veteményese, a kert lábánál már harsant a lucerna. Összeért Gyurka elvtárs lucernásával, mély zöld mező, ameddig a szem ellát. A határ felé, a kanális másik oldalán, szintén ártér, növendék nyárfasor. Titokzatos rétek, ahol Daru igazából fél. Az öreg erdő jobban kedvére van, pedig ott a vadetető, és még tavasszal is visszajárnak a vadak. Daru szemlézte a tájat, próbált nem gondolni erre az egészre. A változásokra. Önfeledt akart lenni, magabiztos, ahogy eddig, de szorította a torkát a sírás. Neki még nem lehet gyereke, erre gondolt. Ami nem baj. Illetve baj. Vagyis az a legnagyobb baj, hogy neki ez eddig eszébe se jutott, hogy ez gond lenne. Vajon Lili mióta figyeli a többieket? Mióta gondolkodik ezen? És ha ezen gondolkodik, miért nem mondta neki?

Az apja megint rágyújt. Büdös köd lesz a konyhában. Most a hódításairól beszél. Hogy neki milyen sok nője volt. Daru az ablakból látja, hogy hazaér a szomszéd Ádi, a hallássérült fiú, éppen leszállna a bringáról, amikor a salakos bejárón egyensúlyát veszti, elesik. Darunak még nevetni sincs kedve. Pedig máskor jót röhögne. Az apjának könnyes a szeme, kihúzza magát. Régi lányok. Daru megrántja a vállát, tudja, mi következik. Igazából mindig érzi. Csak valami kétségbeesett remény folyton elnyomja őt, lefedi, letakarja a gondolatait. Testnevelésórán, a tornasorban állva, a lányok felmentésénél is tudta, mi lehet ez. Az árokban is tudta, amikor Lilivel pöröltek. Értette, mi baja van. És tudta, hogy igaza van. Nagyon is. És utólag, most már azt is tudja, mit kellett volna mondani, de amikor ott van, benne a helyzetben, valaki cselekszik helyette. Valaki azt akarja, ne értse a dolgokat. Ne tudja, mi van. Ne tudjon figyelni. Hiába minden, az is ő. Az is belőle van.

Az apja felemeli a hangját, látja, hogy nem figyel. Az jön, amire Daru számít. Hogy ő ilyen idős korában. Daru bólogat, nem szól, hátha így könnyebben szabadul, de az apja még nem végzett, iszik a söréből. Most jön a borotválkozás, Daru ezt saccolja. És jön. Ő ilyen idős korában már. Mint egy nóta. Daru ránéz. „Hát én meg még szűz vagyok, és akkor mi van?” Ezt gondolja, de nem mond semmit. Megint a naiv Darura figyel, aki benne lakik. Nem is naiv, csak nem akar örökké gondot magának, nem akar mindig figyelni magára. Alakoskodni. Viselkedni. Eddig sem kellett. Nem figyelni magadra, jó. Csókolóztál már?, kérdezi az apja. Daru néz előre, nem hallja a kérdést. Odakint Ádi arcán fekete salakcsík, az anyja üvölt, keljél már föl, fiam! Tudja azt az apja nagyon jól.

*

Csupa rettegésből állt a nap, és csak egyetlen varázslatos mondatot kapott, Lilitől. Igaz, annak mindennél jobban örült. Tavasz van, a szél beletúr a fűszőnyegbe, mintha szerelmes lenne, és kócolná a párja haját. A katolikus templom óratornyában denevérek laknak. Nem zavarja őket a harangozás, csak akkor szédülnek ki haragosan, mikor leáll a kalapács, és a halkuló harang lassan rezeg. A halott vizek felé elfeledett földutak, nem jár rajtuk senki. Úgy kerülik meg a szögletesre vájt termáltavakat, mintha osonnának. A toronyból őr fütyül, bódéja oldalán üres fészek.

A területet Daruék gondozzák, még gyerekek. Daru tizenkét éves, Lili évvesztes, szalajtott, ő eggyel több. Úgy mondják maguk között, hogy „uralják a területet”. És van is ebben valami, mert más nem lakik benne így. Mást nem érdekel, mit mivel kötnek össze az utak, senki nem akar emlékezésképpen végigmenni rajtuk. Ezért nem tudják, amit ők tudnak, Lili és Daru. Aznap délután a gémeskút mellett álltak, Bálintékkal szemben. Várták, hogy valamelyik Bálint, az idősebb vagy a fiai közül az egyik, hazaérjen. Konok délután volt, morcos szelekkel, az akácokról lesodorta az illatos virágot a huzat.

Néhány órával azelőtt Lili és Daru meglestek egy özvegyembert a temetőben. A munkagödörben rejtőztek el. Abban, amelyiket időről időre telehordják szeméttel, építési hulladékkal, de amit ők éppen ezért imádnak. Mert benövi a gaz, és rejtelmes, felnőtt dolgok vannak benne. A temető melletti szemetesgödörben hallgatóztak, elharapták a szájukat, annyira kellett röhögni. Ilyen sírós hangot, mintha énekelne, suttogta Lili, és nevettek, egyre erősebben, fújtattak, Lili eldobta magát, kilátszott a póló alól a vékony hasa. Dobálták magukat. Daru nem őszintén. Már nevetni sem tudott őszintén. Lili hasa éppen olyan volt, mint az övé, és valamitől egyáltalán nem volt olyan. Daru, ha látta Lili hasát, nem gyakran, csak ha így, véletlenül egy pillanatra, nem volt jó érzés. Vagyis annyira jó érzés volt, hogy az rossz. Az még rosszabb volt, hogy ha Lili látta a Daru hasát, ami ugyanilyen, tulajdonképpen, mint az övé, akkor nem történt semmi. Legalábbis látszólag. Ha meg valójában igen, akkor Lili nagy színésznő. Tökéletesen álcázta, hogy neki is rossz Daru hasát látni.

Elment fölöttük a téesz permetezőrepülője. Alacsonyan ment, beleremegett a szívük. Micsoda bunkó!, mondta Daru, és maga sem tudta, hogy az öregre gondol a temetőben, vagy a pilótára. A gyászoló férfi zokogott. Előbb csak kántálva sírt, aztán kitört belőle egészen. Állva pisálta össze magát. Lassan terjedt a folt a vastag barna bársonynadrágon. Mintha csak leöntötte volna magát. Aztán egészen átázott a lábszára is, le a térdéig. Eldőlt a biciklije. A vesszőkas az oldalán megtartotta, a fonott vászonszatyor harangozott a kormányon. A férfi morgott valamit. Literes almabort vett ki a szatyorból, körbefordult, mintha partnereket keresne az iváshoz, leütötte a kupakot a szomszéd sír új márványkeresztjén. Tűzsér Ila, az izmos nő néhány sírral arrébb állt, látta. Rákiabált, hagyjad ezt te abba, mert pofán váglak! A csöndesebb, kendős nénik is bosszankodtak, de aztán mindenki arrébb ment, még Tűzsér Ila is, eltűntek a népek, üres lett a temető a gyászoló férfi körül. Az özvegyember ledobálta a virágokat a sírról. Előbb a csokrokat hajította le, azokat csak úgy szanaszét, aztán a koszorúkat, azt mind egy irányba. A koszorúkat inkább rakodta, a szál virágokkal nem törődött. Puffant a föláztatott krizantémok feje, mintha vízzel teli lufi durrant volna szét. A férfi ledőlt a sírra, az oldalára feküdt, akárha azt akarná, elférjen mellette az asszony. Ott feküdtek ketten. A férfi beszélgetett a feleségével, nem magában beszélt, diskuráltak.

Összenéztek Lilivel. Eddig nevettek, mert ott volt egy részeg férfi, és mert balhé alakult. Lili meg Daru úgy tettek, mintha imádnák a balhét, és lehet, hogy imádták is. Lili mindenképp. Daru meg csak azt hitte magáról, hogy nem szereti. Aztán mindig boldogtalan volt, unatkozott, ha nem történt valami olyan, amiről azt hitte, utálja. Mindig az lelkesítette föl, amiről azt hitte, neki nem kell. Bent tartották a levegőt. Beleolvadtak a szemetesgödör csendjébe egészen. Csak néztek, nehogy elszálljon a varázs.

Az özvegyember hallotta a válaszokat. Nem úgy tett, tényleg hallotta, mint mond a halott neje. Tiltakozott, kárált, rögtön rávágta, ha valami nem tetszett neki. Gyakran nem tetszettek neki a dolgok, kiabált, könyörgött. Nem lehettek jó válaszok, amiket kapott. Egyre jobban sírt, fogyott az ereje, kétségbeejtően fogyott, egyre vékonyabban beszélt, magasodott a hangja, mintha énekelne. Daru Lilire nézett. A lány már percekkel ezelőtt megmondta, hogy olyan, mintha énekelne, pedig akkor még nem volt olyan. Úszott az özvegyember hangja, Daru ingatag papírcsónaknak képzelte, látta a hangot, hogy milyen könnyen elakad. Nem lehetett tudni, el is süllyed, vagy lesz még valami. Folytatódik-e a varázs.

Ekkor már szomorúak voltak, de az előbb még nevettek a férfin. Nevettek az özvegyember fájdalmán. Pedig egyikük sem volt kegyetlen. A fiúról bizonyosan tudom. Nem védem, csak tudom, ezért mondom. Nem gondolt semmire, a kántálós hangra figyelt. Daru nem akarta tudni, mi miért történik. Daru én vagyok. Illetve voltam, húsz évvel ezelőtt. Ma már nem vagyok az. Senki sem hív így, de nem ezen múlik, hogy már nem vagyok. Akár hívhatnának is így, attól még semmi se lenne meg bennem belőle.

A férfi néha belealudt a sírásba, aztán fölébredt, ismét beszélgettek. A felesége megvárta, ismerte már. Nyugat felé néztek, ment le a nap, égő kontúrok látszottak, vibráló kereszt-sziluettek. Egyszerre unalmas lett az öreg, idegesítő. Föltámadt bennük a harag, bátrak lettek, gonoszak. A játszótér előtti focipályát akkoriban a kis Bálint gyerek kaszálta, ingyen, a családjáé lett a széna, ez volt a fizetség. Valamelyikük azt javasolja, túrják szét a friss, tavaszi boglyát. Tavaszi boglya, nem is igazi, csak a frissen harsant füvet rakta halomba a kis Bálint gyerek. Gyerekjáték széttúrni. Ha őszi boglya lett volna, megégett, száraz szénából, azt is könnyedén összedíbolják. Ráadásul a kis Bálint még gyerek, nagykamasz, nem tudja szorosra rakni a boglyát, se nagyra. Kicsi az egész és laza. Ők ennél sokkal komolyabb boglyákat széttúrtak már. Gyerünk, Lili! Menjél te is, Daru!

Mentek, túrtak. Túrni jó. Nem a pusztítás mámora miatt jó, de mert olyan habzóan, önfeledten lehet fetrengeni a boglya maradékán, a szénaheverőn. Vastag, puha ágy, habos paplan, kint a szabadban. Körben Isten tág ege. Őket nézi a kék ég a temető fölött. Őket nézi a kék ég az ecetfaerdő mögül. A kanálisoknál. Árpád bácsi gyümölcsöse fölött is az a göndör kék ég van, ami nekik örül. Meg a gyártelep házainak kertlába fölött, Gyurka elvtárs lucernása mögött.

Daru föltérdelt, kinyújtotta a karját, és úgy dőlt el, mint egy madárijesztő. Vagy mint egy elrohadt feszület. A szeme nem látott, csak az orra érezte, körben mindenütt akác virágzik. Himbálództak a fürtös, fehér virágok, és jött a mézes, csiklandós illat. Lili nevetett, Daru is nevetett. Ha tudták volna, mi az a piknik, és mi az a szerelem, talán nem lettek volna ilyen boldogok. Akkor szomorúak lettek volna. Hogy soha többé nem lesz ilyen. De így, hogy nem tudták, és nem is gondoltak rá, hogy lesz-e még ilyen, lehet-e még ilyen, így boldogok voltak. Széttúrták a boglyát egészen. A szénaágy vékonyodott. Most szaladni volt jó benne, szaladni körbe. Tengerpart lett a friss szénából, a mező virágaiból, csapkodott a lábuk alatt, fortyogott, hullámzott, és ők, mintha valami rituálét táncolnának, körbe-körbe mentek. Elöl Lili és elöl Daru, nem volt hátul senki.

De bármilyen szép is volt a végtelen, ösztönös boldogság, hirtelen megkeseredtek a pillanatok. Nem tudták, mitől, és nem tudták, mennyire gyorsan. Daru egyszerre csak nem emelte a lábát. Nézte az eltiport boglyát. Sokszor csinált már ilyet, ezer boglyát dúrt már szét, „olyan rendes gyerek vagy, fiam, jó tanuló, miért csinálsz ilyet?”, ezt kérdezte az anyja mindig. És nem lehetett neki elmagyarázni, miért. Mert Daru sem tudta, csak érezte, hogy belehalna az unalomba, ha nem csinálná ezt a sok fájdalmat. Temérdek alkalommal kergették a haragos gazdák. És az nem olyan, mint valami mókás filmben, ahol a tehénpásztort kergetik a gazdák.

Ez a boglya valahogy más volt. Először is, nem kellett futni, aztán meg, tudták, kié a boglya. A boglyát egy gyerek rakta, egy nagyfiú munkáját tették tönkre, nem valami ismeretlen bácsiét, aki majd újrarakja, káromkodik nagyon, de megcsinálja hamar. A kis Bálint gyerek lassan rakta a boglyát, sokáig, mert nem segített neki az apja. Akkor sohasem tanulod meg, ezt mondta neki az öreg Bálint. Daru érezte, hogy ez nem igaz. Elfogadta, ahogy mindig, amit a felnőttek mondanak, de valami gonosz mutató a szíve alatt kilengett, keserű lett a szája íze. Érezte a keserűséget. A kis Bálint gyerek ügyetlen, sokat bajlódott a béna boglyájával. Ők meg széttúrták. Megtorpantak. Lili azt mondta, előbb javasolta, aztán parancsolta, szóljanak a kis Bálintnak, hogy ők voltak. Segítenünk kell visszarakni! Ezért mentek a kúthoz. Ezért álltak ott a kútnál. Mert a kút Bálintékkal volt srégen szemben.

A kis Bálint gyerek ért haza. Hosszan nézte őket, nem mondott semmit. Lili beszélt, minden második mondatban ügyetlenül bocsánatot kért. Volt valami idegesítő a bűnbánatában. Darun ekkor futott át először a gondolat, baj lesz. Lili hetyke volt, mint egy mesebeli őrmester, a copfja kibomlott, a barna tincsek hintáztak, billegtek a füle mellett, érezni lehetett, igazából nem bán semmit. Azt gondolja, amit Daru, ezzel a hősies vállalással a dolog el is van intézve, tulajdonképpen a kis Bálintnak meg kellene köszönnie, hogy ilyen becsületes gyerekeket hozott elé a sors. A kis Bálint gyerek hallgatott, úgy látszott, nem haragszik. Valamiféle öröm volt az arcán, félelmetes derű. Éhesen mosolygott a szeme. Folyton befelé pislogott a kertbe. Rájuk, aztán hátra, mintha félne, hogy onnan ráront valaki, kijön az apja, és átveszi az intézkedést boglyaügyben. Vártak, mi lesz. Másodpercekig csönd volt, most még az a kegyetlen vígság sem volt a kis Bálint arcán, gurultak üresen a másodpercek. A kis Bálint gyerek hátranézett, szinte rutinból, nem volt ott semmi, csak a mozdulatlan, ostoba kert.

Bement vasvilláért. Mackós fiú volt, majdnem kövér és lomha, már kamaszként is csupa szőr. Trikóban volt, látszott. Kifelé menet sem szólt, a boglya mellett is csak állt. Daru azt hitte, nekiláthatnak dolgozni, hogy ők akkor segítenek megrakni, és közben majd csak kiderül, hogy is kell egy ilyen boglyát rendbe hozni. De a fiú azt mondta, nem kell segíteni, úgysem tudják megcsinálni, és különben sem gondolhatják, hogy megússzák ennyivel. Akkor mi lesz?, kérdezte Lili. Sértett volt a hangja, mit akarsz, Andor? Andornak hívták a kis Bálint gyereket, de nem szólította így senki. Az Andor ügyetlenül hangzott, Daru úgy érezte, a mondat tántorog a levegőben. Még az is eszébe jutott, hogy Lili elvétette a nevét, ennek a nagyfiúnak nem is ez a neve, nem illik rá. De akárhogy is gondolkodott, nem jutott eszébe másik keresztnév.

Le kellett térdepelniük. A nappal szemben, széttárni a kezüket, nyújtott kéz, tenyérrel fölfelé, mint két tornázó Krisztus. Először vicces volt. Daru nem értette, miért csinálják meg, amit Andor parancsol, miért nem futnak el. A kis Bálint gyerek lassan fut, nem érné őket utol. Próbálták már, tavaly, halottak napján. Ellopták a világítós tökjét, és a sírok között tudtak úgy cikázni, hogy a lomha nagyfiú lemaradt. Daru a napba nézett. Behunyta a szemét, de úgy is égetett. Nem akarta elhinni, hogy ez itt ő, hogy ez vele történik. Nehéz volt tartani a karját, lassan süllyedni kezdett a mérleg két vékony nyelve. Andor ekkor üvöltött először. Tartsd a kezed, te kis geci! Nagyon kár volt szólni, erre gondolt. És szinte fájt neki, annyira bánta, hogy belement a gyónásba. Marta a szemét az izzadság. Most már az oldala is fájt, nehéz volt tartani az egyenesen kinyújtott karját. A nyakában oldalt és hátul görcsöltek az inak, mintha elfeküdte volna. A heréje mellett csorgott az izzadság. Marta. Meg a combját is belül, meg kellett volna vakarni. Meg ne merjél mozdulni!, ezt mondta Andor. Lili és Daru térdeltek, oda voltak szögezve a puszta közepén a láthatatlan kereszthez.

Darunak eszébe jutott, mint valami ötlet vagy régi emlék, egyszerűen felötlött benne, hogy ilyenkor sírni szokás. De nem jött föl a gyomrából semmi. Pedig félt, nagyon is. A fáradtságtól, a fájdalomtól és a félelemtől reszketett a karja, ugrált a bicepsze, odanézett, látta, hogy hullámzik rajta az izom, de a torkát mégsem szorította el a félelem. Nem értette, miért. Miért nem. Aztán észrevette, rajtakapta magát, hogy még mindig nem hiszi el, ez az egész valóságos lehet. Ez itt ő. Mellette Lili. Kínozza őket Andor. Nem bocsátott meg, térdepelteti őket. Nem volt képes elhinni, ott van, ahol. Ez vele történik, ő az, aki nem tudja, mi lesz még. Mennyi ideig lesznek Andor játékszerei? Egyáltalán, mit akar? Daru hátranézett, a nagyfiú üvöltött, ne forogjál, a kurva anyád! Izzott a szeme, boldog mosollyal kiabált. Alig rakodta a szénát, a boglya sehogyan sem állt, csak nézte őket, és ha megmoccantak, akkorát dörrent, hogy elrebbentek a temetőkapuról a galambok.

Hosszan nem történt semmi. Darunak fájt a keze, de tudta tartani. Már csak azért is tartotta. Néha Lilire sandított, mintha büszkének látta volna, pimasznak, olyan volt, mint régen, amikor még Lili volt a vezér, és nem Darutól várta, legyen végre saját ötlete. Neki ritkán volt ötlete, hozzászokott, hogy a lány kitalál valamit. És mióta Lili megváltozott, magára maradt a tágas tehetetlenségével. Az idegesítette a legjobban, hogy látta, Lili továbbra is tudja, mit akar, tele van ötlettel. Csak nem mondja. Mégis elvárja, Daru magától találja ki. És amikor a fiú szembesíti ezzel, beolvas neki, ő honnan tudhatná, mire vágyik a nagyságos hercegnő, akkor azt feleli, nem őt kell kémlelni, mert igen, persze, neki van ötlete, és Darunak is legyen sajátja. A férfiaknak van, és ha ő a férfi… Nem is mondja tovább. Daru ilyenkor végignéz magán, alig harminc kiló. Olyan alacsony, mint Lili. Semmije sem szőrösödött még. Ezt komolyan mondja? Miért lenne ő férfi? Gyerek, és ezt tudja is magáról. Nem jobb az?

 Andor Lili fenekére sózott egy húsos ecetfavesszővel. Megmondtam, hogy ne lazsálj. Lili meg se moccant, potyogtak a könnyei, mosolygott. Mint amikor esik és mögüle, az ecetes felhők mögött süt a nap. Szivárvány az arca, gondolta Daru, és belül mosolygott ő is, nyugodt volt, legalábbis így érezte, semmi nem gomolygott benne. Olyan volt, mintha eljutott volna a tűrésnek és a bölcsességnek egy felnőttes végpontjára.

Nagyon meglepődött, amikor föleszmélt. Szédült. A hátán feküdt. Andor rajta ült, a derekán és a hasán, húzta a grabancát, pofozta. Édes ízt érzett a szájában. Köpnie kellett. Azt sem tudta, hol van, mit csinál. Nem haragudott Andorra, nem értette, miért ül rajta. Sok lé gyűlt össze a szájában, megijedt, fulladozott, fölemelte a fejét, egyszerre akarta kiköpni az egészet. Félt, ezért erőből csinálta. A véres, taknyos nyál beterítette a kis Bálint gyerek arcát. A kurva anyád!, kiabálta Andor. Daru nem értett semmit. Hogy került ide? Miért ilyen mérges a kis Bálint gyerek? Megint nagyon gyorsan összegyűlt az édes lé a szájában. Ismét köpött, pontosan, szépen. Telitalálat, gondolta Daru. Nevetnie kellett. Andor épphogy megtörölte az arcát, megint csupa vér lett. Hideg fény villant a szemében. Felugrott, odadöcögött a vasvillához, fölkapta, Daru Lili kezét érezte, húzta, gyere már, te hős, mondta, és úgy égetett a szeme, mint régen. Futás! Daru szédült, alig bírta rakni a lábait, és folyton hátra kellett néznie. Ott rohant a nyomukban vasvillával Andor.

A temetőbe futottak. Daru nekiment a kereszteknek, lelökte a virágvázákat, elesett, Lili mindig fölrántotta. Ne csináld ezt, kiáltotta, ez nem vicc. Rohantak, előbb le a különös házig, ami nem volt csőszház, mégis a temetőben állt. Darunak eszébe jutott, hogy ez nem volt jó ötlet, ezen a pusztaságon látszanak. És Andor fel is tűnt, nem sokkal a pufók Jézus mögött kivágódott a sírok közül, ki a rétre, rohant, tartotta keresztben, a melle előtt a villát, ahogy a katonák, a bakák rohannak a puskatussal az ellenhez. Egy pillanatra elfelejtett félni. Nézte a kis Bálint gyereket, hogy bár kövér, milyen lendülettel fut, kinyírlak, te rohadt geci, kiabálta.

Erről valahogy bevillant neki, mi történt. Andor megütötte a vesszővel Lilit. Ő felpattant, valami hasonlót üvöltött, mint a kis Bálint gyerek most, és nekiesett. A nagyfiúnak. Lili megrántotta a karját, elindultak a lezárt temetőrész felé. Ott voltak eltemetve, akik már régen halottak, és akiknek már a rokonaik is halottak, akik az első háborúban haltak meg, és azok is, akik nagyon kicsik voltak, gyerekek vagy csecsemők, amikor végük lett. Azelőtt minden zugát ismerték ennek a területnek. De az utóbbi időben Lilinek nem volt kedve idejárni.

Mégis sokkal jobban emlékezett a járatokra, mint ő. Az öreg, gondozatlan sírokat egészen benőtte a gaz, a bodza és a vadmeggy, vékony akáccsapások és kökényalagutak vezettek sírtól sírig. Túl kell menni az öregtölgyön, súgta Lili. A baglyos réten nem talál meg minket. Daru szédült, fájt a feje, csodálkozott, révetegen támolygott Lili után, valahogy nem jutott eszébe, merre van a baglyos rét. Megbaszlak, hallod?, kiabálta Andor. Megbaszlak, ha elkaplak! Daru ijedten Lilire nézett. Ebben a pillanatban értette meg. Hogy mi van. Lili nő. Mások annak látják. Nekik nem kislány. És akkor Daruval, Darunak sem lehet az, ezért lett olyan más, ezért akarja, hogy Daru magától találja ki az életet, hogy ő is más legyen, legyen férfi, neki már nem kell gyerek barát. Darut annyira meglepte a felismerés, hogy elfelejtett futni. Mi van, kiáltott rá Lili, azt akarod, hogy bántson? Dehogy akarom, felelte Daru meglepve, durcásan. Így is gondolta. Rettegett a gondolatra, hogy Andor megérinti Lilit, rettegett, gyűlölte, és közben belül valamije akarta, kegyetlen izgalom, melegség járta át.

Bebújtak a baglyos zugba. Daru nem érezte biztonságosnak, rejtettebb területre emlékezett, de nem merte mondani. Nem bírt volna tovább futni, még mindig imbolygott, gyönge volt, vérzett az orra, álmos volt, a rettegés közepén is el tudott volna aludni. Guggoltak, próbálták visszatartani a levegőt. Lili pajkos haját nézte, vöröses volt, kiszívta a nap, a kusza trikója begyűrődött a hasán, fölötte tömören gömbölyödött apró melle. Vékony, kopott pamutnadrág volt rajta, a puncijánál behúzva, látszott a vágat. Izzadt. Daru nem értette, hogy van ez. A verejték büdös. Lilinek mégis jó illata volt. Annyira jó, hogy ugrálni kezdett a térdében az ideg. Milyen szép vagy!, suttogta Daru. Lili ijedten és mérgesen emelte a kezét, „csönd legyen”, mutatta, de mintha mosolygott volna. Andor, akár a malacait védő anyakoca, ott lihegett, szaglászott, röfögött körülöttük. Tudom, hogy itt vagytok, rohadékok, dörmögte. Lili halkan sírt, rázkódott a válla, Daru megfogta a kezét, mutatta, nincs baj, legyintett, mintha a kis Bálint gyerek valami elhanyagolható apróság lenne, mosolyogott, egy villanásnyira Lili is mosolygott, szivárvány volt, megint, az arca.

Gyertek elő, a kurva anyátok! Rövid ideig csend, aztán hirtelen fölnyerített. Daru tudta, pontosabban érezte, mekkora a baj. Biztosan megtalálta a járatot, meglátta az öreg tuja mellett azt a pici rést, a bokrok alatt, ami mögött föltárul a csapás. Már hallotta is közeledni. Kopogtak az ütőerek a fejében, egészen közelről hallotta, hogy Andor tiporja a füvet, az ágakat, tör előre, nézte a bokrokat, igen, a tuják belengtek, a kis Bálint gyerek jött, Lili sírt, most hangosan, nem akarom, mondta, hogy bántson. Darunak dobolt a szíve, hirtelen minden kitisztult, mintha fölébredt volna, kegyetlen és maró félelmet érzett, megfordult a fejében, otthagyja a lányt, elindul, vágtat, Andor csináljon, amit akar, elvégre, ha Lilit elkapná, Daru nem kellene neki. Körbenézett, merre futhatna. Lili lefelé nézett, a földre, nem figyelte őt, de valahogy a fiú is tudta, érzi ezt, átlát rajta, hogy cserben akarja hagyni. Egészen összegömbölyödött, eltűnt a szivárvány-érzés, meg a rettegés mögötti rezgős boldogság, hogy végre minden a régi, Daru lépett egyet, toporgott, a baglyos zugból csak egy kijárat volt, a csipkebogyó- és kökénybokrok, a gaz, a csalán meg a fenyők szorosan körbenőtték az apró rétet, csak egyetlen csapáson lehet elhagyni. Azon, amelyiken Andor jött befelé.

Talán innen jutott az eszébe, mit tegyen. Nem tudta, később nem emlékezett rá, gondolt-e valamit, amikor odaállt a lombalagút nyílása elé. A zokogó Lilit hátrébb lökte, a lány megrémült, mit csinálsz?, kérdezte. Reszketett. Daru egy pillanatra megnyugodott, nem volt rémült, akárha elfogadná, mi jön, aztán újra felizzott a szeme. Le fog szúrni!, kiabálta kétségbeesve a lány, nála van a villa. Aztán sikított, kitartott hangon, mint akinek sohasem fogy el a levegő a tüdejéből. Éppen abban a pillanatban kezdte el, amikor Daru meglátta Andor fejét, a teste még a csapásban volt, kúszva jött, nem volt nála a villa, a kövér kamasznak így is szűk volt a járat, félrehajtotta az utolsó ágat, véres volt a szeme, vérben forgott a gyűlölettől. Daru fölemelte mindkét kezét, mintha meg akarná átkozni, lendületet vett, aztán teljes erőből fejbe rúgta a földön fekvő fiút.

*

Ekkora öröm nincs is. Napokig mosolyogva ment az utcán. Mosolyogott a nagyutca délceg nyárfáira, a tűzoltószertár méregzöld kapujára, a piac repedezett, gazos betonjára, a Kurca-partot vigyázó Nepomuki Szent János-szoborra, a rozsdás kifolyócsövekre a halott vizek partján, a hatalmas, ház formájú kenderboglyákra az áztatótavakon túl, és mosolygott a várbörtön fagyökerekkel átszőtt, romos falára is. És ezek mind visszamosolyogtak rá. Visszaszerezte Lilit, a lány újra szeret vele lenni! Aznap boldogok voltak, ugrándoztak, megölelték egymást, iparkodtak haza, féltek, hogy Andor erőre kap, utánuk jön. De a kapujukban Lili megölelte Darut. Tényleg hős vagy, mondta és kacsintott, igazi. Daru eddig nem akart hős lenni. Még soha életében nem verekedett, de most mámoros érzés volt. Hogy férfi és hős. A verekedésben ugyan nem szerzett nagy rutint, hiszen amikor a boglya mellett nekirontott, a kis Bálint gyerek egyszerűen leütötte, de a gyakorlat majd meglesz később. Most elég, hogy megvan a bátorság.

Háromháznyira lakott Liliéktől, hamar hazaért. Azonnal a fürdőbe rohant, mosolygott a saját hős tükörképére. Fel volt hasadva a szája, a fogai mozogtak. Már valódi fogak, nem tej-, megijedt, de még így is jó volt. Az iskolában pompás tekintélye lett a sebektől, egy ipari tanulóval verekedett. Így tudta mindenki. És kiütötte. Ezek tények voltak, külön-külön. A kis Bálint gyerek ipari tanuló volt, ez igaz, és ők verekedtek is, ez is igaz volt, pontosabban egyetlen ütés volt, és Daru attól el is ájult, de ezt könnyű volt feledni, mert végül visszaadta a kölcsönt, a kis Bálint gyerek is megkapta a magáét.

Eleinte csak az osztályban keltett feltűnést, utána az iskolában is. Bejött az öreg Bálint az iskolába. Darut kérették az igazgatóiba, bemondták a hangosbemondóban, azonnal menjen. Igazgatói intőt kapott, szóbelit. Eleinte megkönnyebbült, arra gondolt, nem mondja meg otthon, de az egészben nem volt semmi logika, beleírták az ellenőrzőjébe. Ott virított a dézsma a kis Bálint gyerek agyrázkódásáért. Sokat tompított a szenzáción, hogy elterjedt az egész felsőtagozaton, Andor a földön feküdt, a karja még a csapásban, és ő úgy rúgta le. De azért még mindig Daruról suttogtak a váltócipős szekrények előtt, az ebédlő előtti fűzfás parkban, a gumiknál, a tornacsarnok esővájújában, vagyis a fél udvaron. És Daru, ha tehette, elhallgatta a szerinte lényegtelen részleteket.

Úgy érezte, minden lánynak a lába előtt illene hevernie. De inkább a fiúk lelkendeztek. A lányok csak nevettek vele, vagyis inkább rajta. Néha még csúfolták is, Toldinak hívták, meg farkasölőnek, tűrte Daru, ameddig tűrhette, ezt suttogták a háta mögött. Meg hogy repül a nehéz láb. Lili is sokkal hamarabb ráunt a hálálkodásra, mint azt remélte, jóval több rajongást igényelt volna. Tulajdonképpen egyszer sem mesélte el az osztályban az elejétől a végéig, persze a kínosabb részleteket kihagyva, a jobbakat meg kiszínezve, esetleg előnyösebb pozícióból nézve, mi történt. Csak folyton mosolygott, ha előkerült a téma az osztályban. Daru egyre bizonytalanabb bandavezéri pozíciója megszilárdult ugyan, napok óta elő sem került a téma, hogy más vezesse csatába az öregfalusi bandát, de különben gyorsan elmúlt a csoda. Daru mérlegelt, és arra jutott, ez a rövid dicsőség kevés volt, nem ért meg egy igazgatói intőt.

Lili egyre kevésbé tetszett neki. Sohasem azt csinálta, amit mondott. Pedig Daru hosszan leltározott, és szinte mindenben jobb volt, mint Balázs. Jobb volt a humora, az esze, és helyesebb volt. Balázsnak tompa az agya, mintha technokolt szívott volna, tepsiképű, és ha ugratják, mamlasz. Igaz, az utóbbi időben nem meri ugratni senki. Az a tíz centi. Darunál legalább ennyivel magasabb. És ami még nagyobb baj, a lába is szőrös tavaly óta. A szőr pedig, ezt Daru is belátta, szenzációsan menő. Férfias is, felnőttes is. Ahogy kitavaszodott, és a testnevelésórán rövidgatyában futottak, Balázs mindent vitt. Már majdnem elkeseredett, amikor megtalálta a vigaszt. Ő ebben is jobb lenne, és ezt Lilinek tudnia kéne, Balázs szalajtott és alsóban bukott is, már tizenöt éves! Ha majd Daru is annyi lesz, sokkal nyurgább fajta lesz, megjön az a tíz centi, és ígéri, szőrösebb lesz a lába.

Ezerszer megbeszélték. Balázst mindenkinél jobban utálják. Ostoba melák és újfalusi. Nincs róla mit beszélni, szóba se állnak vele. Lili is elismétli mindezt, ha Daru nagyon morog, de látványosan unatkozik, amikor mondja. Daru belefárad, nem nyugtatja tovább, Lili úgyis csak eldarálja. Ha kétségei támadnak, maga nyugtatja meg magát. Nincs ok az aggodalomra, Lili ugyanúgy gyűlöli Balázst, mint eddig. Szúr valami a gyomrában, amikor ezt zsolozsmázza. Annyira szeretne hinni Lilinek. Na jó. Tulajdonképpen hisz is. Hiszen minden régi érv érvényes ma is. Vagy nem? Balázs nem lett okosabb, hülye lapaj. De akkor miért szorul össze a szíve? Miért kell a távolba néznie? Miért lökné föl Lilit az idegtől?

Kémiához sorakoznak, tizenötös terem, az utolsó ajtó a fűzfák alatt, égett hús- és rántásszag jön a menza felől, Sziló az ég felé néz, imádkozik, hogy Rozoga tanár úr kerüljön át egy párhuzamos dimenzióba. A tanár úr marad. Daru Lilit várja, a lány nem jön, hátul áll, nevet valamin, Daru néz hátra, nem lát semmit, kavarodás támad, lökdösődés. Többen elesnek, Lili is. Daru nem látja, mi történik, arrébb lép, még mindig a földön fekszenek, Lili is elesett, takarja valaki, Daru végre odafér, és akkor látja meg. Hogy Balázsra. Nem telik tovább az idő, Daru látja, hogy rögzül az élet, mint egy fotón, háttér lesz az öreg kőporos falból, a mintás betonból, a fűzfákból, a menza üvegfalából, de még az osztályból is. Csak Liliből meg Balázsból nem lesz háttér. Ők ebben az egészen hosszú másodpercben egymásra néznek, pontosabban Balázs csak fordítja a fejét, hogy megnézze, ki esett rá, Lili fekszik rajta, nézi, nézi, nézi. Mire egészen odaérne a fiú tekintete, felugrik. Egy másodperc volt az egész. Egyetlen végtelen másodperc. Lili mindenfélét kiabál, kétballábas, felbukik saját magában. Daru nézi a ripacskodó, csúfolódó Lilit, nem akarja elhinni, hogy ezt az ő barátja csinálja. Rozoga tanár úr harapós kedvében van, azt kérdezi, zavar-e. Magatartás egyes, böki oda végül. Lilinek még nincs is olyan, gondolja Daru. A lány nem hagyja abba a rikácsolást, mintha egy nyávogós újfalusi lenne. De a Balázs, mondja. Így mondja, a Balázs, ismételgeti a nevét. Melák, mamlasz. Daru szavai ezek, de most valahogy mást jelentenek. Furcsa, de úgy érzi, azt kívánja, bárcsak neki mondaná őket.

Lili a következő szünetben még mindig itt tart. Pihegve haragszik, gyűlölöm, mondja halkan. Egy pillanatra sem néz Darura. A fiúnak ugrál a térdében az ideg. Hazafelé Lili azt mondja, nem ér rá. Pedig át kellene beszélni a legutóbbi, tulajdonképpen félbeszakadt, lefújt csatát. Daru szokatlan, mégis fényes győzelmét Balázs fölött, és Lilinek illene lelkesednie, azt mondani, kemény fiú volt, ügyes, büszke rá. Semmi. Hazafelé tekernek a napköziből, mintha lakkozva lenne az ég, kacagósan süt a tavaszi nap, Lili megismétli, nem ér rá. Mi dolgod van?, dohog Daru. A lecke kész, még mérföldekre az este. Menjünk ki a bunkerhez, lelkendezik Daru. Vagy a temetőbe, ellenőrizni kell a területet. Daru igazából nem a „birtokukat” akarja szemlézni, újabb hőstettéről akar regélni. Lili úgy csinál, mintha észre sem venné, mi van vele. A járdán tekernek haza, ahogy az utcájukhoz érnek, át kellett menni az úton, Daru lemarad, jön egy kocsi, Lili áthajt előtte, a fiú nézi, mintha nem akarná megvárni. Teker tovább. Fölpattan, állva hajtja a biciklit, de így is csak a sarkon éri utol. Hülye vagy? Miért nem vársz meg? Lili flegmán felel, azt hittem, jössz. Aztán megint azt mondja, nem ér rá. Nincs ideje. Darunak előbb röhöghetnékje van, aztán, ahogy egyedül gurul haza, és arra gondol, kénytelen lesz a taknyos öccsével játszani, féltékeny lesz. Áll a kapu előtt, mint aki nem biztos benne, hogy itt lakik. A kertek alatt felriad egy madárraj. Daru valamire vár. Nem nyomja le a kilincset. Lilinek titkai vannak.

*

Aznap délelőtt a lányok nem álltak be az öregfalu–újfalu háborúba. Gyerekesnek nevezték, ostobaságnak, újfalusi és öregfalusi lányok együtt nevetgéltek a műhely előtti kis placcon. Daru nézte őket, nem értette, mi történt. Képtelenség. Csapata komoly veszteségeket szenvedett. Eddig könnyedén őrizte a gumik környékét, a kertek alját és a távolugróhomokot, az iskolaudvar legértékesebb részeit. Most veszélyben a terület. Balázs bandájában, az újfalusiaknál sokkal többen maradtak. Darura nincs jó hatással, lebénítja, hogy a lányok csak nézik őket, nincsenek velük, így olyan az egész, mintha nekik szólna. És még Lili is kiszállt. A lányok ülnek a műhely előtt a placcon, és nevetnek, Daruban ettől megfagy a vér. Eszter behunyja a szemét, a nap felé tartja az arcát. Juli képesújságot dob Lili ölébe, leesik, kacagnak, táncol az újság, mint egy sebzett madár. Daru nem bír nem oda nézni. Honnan jön ez? Mikor találták ezt ki? Régóta tervezik? Vagy spontán árulás? Lebénítja a színjáték. Nem is figyeli, mi történik, tétovázik. A csapata meglepően sokáig tűri tétlenségét, elvégre ő az ipari tanulót verő hős. De egyre gyakrabban körbeállják, mi legyen. Tartson eligazítást. Néhány perc múlva Sziló kiabál, parancsot várt, tenniük kell valamit. Daru azt mondja, várnak, át kell látni, hogyan támadnak, az ő csapásuk hirtelen ellencsapás lesz, amikor az újfalusiak nem is számítanak rá.

Ezt nem kellett volna. Ahogy kimondta, ő is belátta, védhetetlen baromság. Magukra engedte a túlerőt. Egyre nagyobb körülötte a feszültség, arra még nem volt példa, hogy az újfalusiak bitorolják az udvarnak ezt a részét. Daru újonnan szerzett tekintélye szertefoszlott, lázadás készült.

Az újfalusiak az udvari budi mögül támadnak. Ezt még sohasem merték megkockáztatni. Az udvari budi a sarokban van, dróttal körbekerítve, oda könnyedén be lehet szorítani őket. És korábban Daru be is szorította volna őket, simán lepálcázták volna a kerítésmászással bajlódó újfalusiakat, sőt talán az is elég, ha néhány robbanóbogyót kilőnek a köpőcsőből. Homlokra. Az a legmegalázóbb. Ha a lányok ügyesen takarnak, akkor Nyica, a rettegett orosztanár nem látja meg a csőpuskát, nem kell este újat csinálni. Kap az ellenfél egy marós lövetet a szeme közé, miközben a kerítés tetején egyensúlyozik, és el is ment a kedve a területbitorlástól. Most nincs, aki takarjon. És Daru sem csinál semmit. Még mindig nem. A lányok miatt. Lili miatt. Hogy ott ül. Felnőttesen. Felhajtja a hasán a trikót. Barnul. Gyönyörű. Nem csinál semmit. Ül és unatkozik. Ők meg itt. Hirtelen átvillan rajta valami gyanús kétely, mitől lett Balázs ilyen magabiztos? Miért mer a budi felől támadni? Honnan tudja, hogy most nem fog rajtaveszteni? Ennyire ismeri őt?

Nem volt több idő mélázni, a sereg háborgott, Sziló kiabált, átvette a parancsnokságot, Daru először nem értette, megijedt, őtőle nem lehet elvenni a parancsnokságot, fölemelte a karját, éppen olyan sámánosan, mint a hétvégén, amikor megrúgta a kis Bálint gyereket. Összeért a kézfeje. Sziló fülére csapott. Nem nagyot, csak amolyan paskolósan. Nem fájhatott neki. Nem is fájt, de Sziló megijedt, megroggyant a térde. Mintha lovaggá ütötte volna. Tessék, mondta Daru nevetve, vegyed.

Lassan és peckesen, mint egy halálba induló hős, elindult az iskola épülete felé. Ment Daru, a magányos vezér, akit nem lehet eltiporni, keresztül a betonplaccon, határozottan ment, a sarkára lépett, mint a felnőttek. Lassan ment, érezte, mindenki őt nézi. A lányok is. Az újfalusi sereg is. A tanárok is. Nagyon jó volt. Nem libegve ment, hanem nehezen, lassan, mint akinek gondjai vannak, igyekezett az apját utánozni, kicsit dülöngélt is. Nem nagyon, csak hogy nehézkes legyen. Az épület melletti padok felé tartott, a kínos részre, ahol mindig a tanárok sétálgatnak, cigiznek. Fogalma se volt, mit fog csinálni. Mi lesz a vonulós produkció vége. A szélső padhoz ment, közvetlenül a bagózó tanárok mellé, megállt, de nem várt sokat, érezte, már csak pillanatai vannak, és vége a varázsnak, kipukkad az egész, nem fognak tovább figyelni rá. Ebben a másodpercben még a tanárok is várták, mit fog csinálni. Láthatóan nem értették, mi ez a csend. Mitől olyan érdekes ez a séta.

Fölpattant a padra. Nem úgy ült, ahogy szabályos, hanem a táblára. Letaposta az ülőkét. Még csípősebb csönd lett, a csata egyszerűen elmúlt, érdektelen lett. Nyica, az orosztanárnő erőből dörrent rá, szálljál le onnét, kicsifiam! Darunak malomkő volt a szíve, alig kapott levegőt, nagyon félt, majdnem lejött, egyszerűen lépett, lépni akart helyette a lába, egy tanár szólt, nem is akármelyik, a rettegett Nyica, aki miatt már három gyereket csaptak ki az iskolából. És Daru rendes gyerek volt, a múlt heti intőig, és eddig a pillanatig. Nem tehette. Nem engedelmeskedhetett. Akkor minden oda. Oda az új verekedős híre, ami még versenyben tartja Balázs ellen. Akkor többé nem bandavezér. Ráadásul az iskola történetében először az újfalusiaké, Balázsé a terület, ő lesz az első öregfalusi vezér, aki elbukta. Muszáj volt maradnia a padtámlán, ez a csata meg sem történt. Mi a fene van itt?, üvöltötte Nyica, nem hallod, mit mondok? Nyica néni nagyon jól állt a tanácsnál és a téesznél, tartottak tőle még a tanárok is, nem volt hozzászokva, hogy első szóra ne teljesítsék a parancsát.

Aludt az udvaron az élet. Mély csönd volt, mint egy pince mélyén. Darut nézték, mi lesz. Néhány napja kapott szóbeli igazgatóit, ha tovább hősködik, lehet, hogy kirúgják. Elmosolyodott. Vicsorgás volt ez inkább, vicsorgott kicsit. Hogy milyen erőltetetten csinálja, azt se a műhely előtt posztoló lányok, sem a szünetelő csata résztvevői nem láthatták. Ahhoz, szerencsére, messzire voltak. Szédült. De ott volt. És előrenézett, egyenesen a csapat nélkül maradt Szilóra. Megvan az írásbeli igazgatóid!, rikoltozta Nyica. Daru ránézett, erősnek, felnőttnek érezte magát, most hitte, Nyica semmit sem tud csinálni vele. Megrántotta a vállát. Újra előrefordult. Nyica elrohant, bevágta maga mögött a folyosóajtót. Daru meg tudott támaszkodni, majdnem leszédült, de meg bírta tartani magát, ült, nézett bambán a semmibe. Az öregfalusi sereg otthagyta a területet, odamentek hozzá, körbeállták, felültek ők is a padra. Posztoltak, mint a lányok. Daru nem szólt hozzájuk, továbbra is a semmibe nézett, felnőttesen, unatkozva, lopva Lili tekintetét kereste, a lány futva rápillantott, mintha valakit keresne. A csatát megnyerte. Darunak még mindig remegett a gyomra. Nem tudott örülni. Hiába a győzelem, a háború Balázzsal vesztésre állt.

*

Nem bírt otthon maradni, valami nagyon fájt belül. Nem a gyomra, nem a hasa, csak ott belül. Az üresség. Nem mozdult semmi, a falióra másodpercmutatója hosszan állt. Aztán kattant, mégis, jár, múlik az idő. Mit csináljon? Hol van Lili? Miért nem ér rá? Kiment. A kertben kószálni kockázatos volt, a végén még befogja az apja munkára. Biciklire ült, kihajtott a sarokig. Beült a temetőárokba egyedül. Őrzi ő a területet, ha Lilinek már nincsen rá gondja. Úgy tett, azt játszotta maga előtt, mintha a temetőt figyelné, mi a mozgás, de folyton visszafelé sandított, Liliék házára, hogy mozdul-e valami. Régen egyszerűen becsöngetett volna. Most miért nem? Miért nem megy oda, és hívja ki Lilit? Ők a legjobb barátok. Jöjjön ki. Elképzelte, próbálna természetesen viselkedni, játszani Lili szülei előtt, hogy csak benézett, ahogy mindig, ahogy mindennap, és akkor hátha Lilinek is eszébe jutna, hogy ez a természetes, hogy ez így van, mióta világ a világ. Daru bemehet hozzájuk, kirángathatja a lányt a sok tanulásból meg szomorúságból. Lilinek szüksége van rá. Felállt, hogy megy, becsönget. Lilinek ő hiányzik, már indul is. Nem indult. Meglendült megint, de ezt már csak magának játszotta. Nevetett. Magában, magán. Mintha nézné valaki, mintha film lenne az élete, és játszania kellene a Daru-szerepet. Most nem jó szerep. Utálta. Soha nem volt még rossz Darunak lenni. Eddig azt gondolta, szeretik a lányok, és ő is szereti a lányokat. Sokan szeretnének Daru lenni, talán csak Balázs nem.

Belebokszolt az árokba. A puha fűbe. Tompán puffant az ökle. Nem fájt, nem nagyon, az a kicsi meg jólesett. Először csak a jobb kezével, aztán váltva. Durr. Durr. Nesze. Rohadj meg. Rohadjon meg. Miért született Balázs hamarabb? És ő miért ilyen alacsony? Felhajtotta a nadrágját. Vakarta a bőrét, bújjál elő, rohadék szőr, bújjál elő! Talán borotválni kéne a lábát, gondolta. Hazarohan és leborotválja. Holnap is, holnapután is, míg nem nő. Elhatározta, hogy elindul, elkezdi a szőrnövesztést, aztán mégsem mozdult. Most jött rá, hogy őrködik. Lilit vigyázza. Már maga előtt sem tagadta.

Hátat fordított a temetőnek, ez a világ már nem az övék. Az utakon nem fognak többé végigmenni, csak azért, hogy azok ne felejtsék el őket, nem lesz ellenőrző túra a Lándorhoz, a bűzös, sötét termáltavak felé, nem mennek túl a halott vizeken. Vége van. Próbált sírni. Nem ment. A bunkerre gondolt, amit olyan hosszan épített, meg hogy milyen boldogok voltak. Most sem sikerült. Még csak el sem szorult a torka. Nahát. Felnézett, be a területre, ami „az övék”. A rozoga harangláb ugyanolyan vén volt és szuvas, mint amikor még Daru azt játszotta, ő a „terület ura”. Hogy lenne ez az övék? Micsoda gyerekes képzelgés. A temető a falué. Mit jelent az, hogy „az övék”? És különben is, kit érdekel ez? Őt csak Lili érdekli, semmilyen terület nem fontos. Még a bandavezérség sem fontos, csak akkor, ha Lilinek az. Ha Lili emiatt szereti, ő lesz a vezér. Ha nem, nem fárad vele. Akkor bandázni ostoba dolog. Lehet, hogy ő is felnőtt? Benne is megváltoztak a dolgok? De akkor miért nem szőrös semmije?

Balra nézett és megállt benne az ütő. Balról jött át az úton, a falu felől kanyarodott, hazafelé jött, tekert át az úton Lili. Összeszorult a torka. Most megindultak a könnyei. Olyan indulat támadt benne, hogy hányingere lett. Hol volt? Daru ült az árokban dacosan, nézett kifelé, folytak a könnyei, és nézte, ahogy teker el Bálinték előtt Lili, nézett rá, nem bújt el, tessék, itt van, itt van az elhagyott, megcsalt barátod. Tessék, ezt tetted vele! Daru mindennél jobban vágyott rá, hogy odajöjjön, bocsánatot kérjen, maradjon vele az árokban. Oda sem nézett. Nem is köszönt. De nem bántóan vagy sértetten. Annyira elgondolkodott, hogy nem vette észre.

Másnap nem csöngetett be Liliért, egyedül ment iskolába. Próbált úgy tenni, mintha természetes lenne, hogy magában álldogál az ablakoknál, lézeng a klórszagú folyosón, a földrajzteremben, hogy az előhúzható térképeket lökdösi kínjában. Minden sejtje, érzéke Lilit várta, jöjjön már végre, kérdezze meg, mi van. A lány háromnegyed után ért be, akkor már nem is szabad jönni, késésnek számít. Még éppen becsusszantam, mondta neki, rámosolygott, mintha mi sem történt volna, aztán odament az újfalusi lányokhoz. Daru nem akarta elhinni, hogy ennyi. Hogy ezzel el van intézve. Nagyon melege lett, folyt a homlokán a veríték, állt a terem közepén, nézte Lilit. Mi történhet még? Mi lesz még itt? Egészen elmerült az önsajnálatban, nagy nevetésre riadt, a lányok röhögtek rajta. Daru megtörölte a homlokát, és elfordult. Indián neve, zuhogó eső, hallotta maga mögül Eszter hangját. A lány nevetett, a többiek is nevettek, Daru visszanézett, hogy Lili is nevet-e. Próbált kedvesen nézni rá, de igen, ő is. Daru izzadt, marta a szemét a verejték.

Elindult kifelé, a folyosóról is kifordult, szédült. A levegő jól esett, rátapadt a trikó. Mi a fene van?, kérdezte. Nem tudta, hogy ki is mondta-e magában a mondatot vagy csak belülről hallotta. Rekedt, mély és nehéz volt a hang, amit elképzelt. Lerogyott a padra. Megint megtörölte a homlokát. Próbált fölállni, nem ment. Ez már betegség, gondolta, súlyos betegség, Liliből kórság lett, le kell győzni, letarolni, ez így nem mehet tovább. A műhelyt nézte, azelőtt ült Lili, amikor ő utoljára hősködött, akkor még mintha visszamosolygott volna rá. Daru előredőlt, a kezébe temette az arcát, sötét lett. Ez jó volt.

Érintés rázta meg, fenséges, magasztos érintés, könnyű, mint egy pihe, és erős is, mintha megütötték volna, tompa volt és mart, mint az áram. Gyere be, Daru, mondta halkan, óvatosan Lili, igazolatlant fogsz kapni. Daru felnézett, áramlott benne a forróság, az öröm, a gyönyör, Lili hozzáért, szólt hozzá, ezek szerint mégis fontos neki. Valami baj van?, kérdezte a lány. Daru bólogatott, azt hiszem, mondta, igen. Rosszul vagy? Daru rázta a fejét, nem. Hát akkor? Nem tudom, mondta Daru. Nem akarom tudni.

Lili ebéd után megkérdezte, haragszik-e. Hol voltál tegnap? A lánynak riadt lett a szeme, kémkedsz utánam? Csak ott ültem az árokban, mondta Daru megszégyenülten. Nem igaz, mondta a lány, nem láttalak. Daru megtámaszkodott a cipősszekrényben. Valami csúnyát akart mondani. Láttam, hogy nem látsz, mondta. Ez nem várt enyhülést hozott, Lili elnevette magát. Már azt hittem, követtél. Bamba vagy, mondta Daru és mosolygott. De belül üvöltött benne egy hang, a régi Daru hangja, miféle színjáték ez? Ha alakoskodni kell, ő többet nem barátkozik. Mire jó ez? Még ő próbál meg vicceskedni! Hiszen Lili nem mondta meg, hol volt. Még a végén neki kell bocsánatot kérni, amiért ott ült az árokban egyedül. Miért nem szóltál?, kérdezte Lili. Daru meglepődött. Tényleg. Megrántotta a vállát, mert maga sem tudta, miért nem szólt. Éppen azért nem, amiért nem ment be hozzá reggel. Úgy érezte, nem lehet. Félt. Lili olyan réveteg volt, szomorú, olyan idegen volt, álmodozó, valami nagyon bánthatta, és Daru nem akarta olyannak látni. Nem akarta tudni, mi baja. Attól félt, hogy az nagyon fájna neki. Ő ott volt, várt rá, tehát bizonyosan nem miatta szomorkodott. Na, szia, mondta Daru, és elindult kifelé. Hajtott haza, állt a biciklin, úgy tekert. Új helyet fog keresni, határozta el. Ezentúl nem a temetőárokban posztol.

Elindult, de semmi kedve nem volt a temető környékén vagy a gyár kenderrétjein, a kertek alatt kószálni. Addig kóborolt, míg visszaért a faluközpontba. Beült a parkba. Föl, a padtámlára. A központban sokkal jobb volt, sokan jöttek, nem csak öregek, jött a busz, a bejárós gimis lányok haza. Daru vágyakozva, tátott szájjal nézte őket. Az egyik lány ki is nevette, annyira megbámulta. Másodszorra nevették ki aznap, amiért nem tudott uralkodni magán. Hogyan kell? Hogy lehet gondolkodni, ha szép lányok jönnek? Arra gondolt, meg kell tanulnia. Gyakorolta a flegmán nézést. Ha nem jött arra szép lány, sikerült is. Ha jött, nem. Akkor bámulni kellett, teljes erőből, még föl is emelkedni a padról, ha nem látta a fenekét. Nahát, ez nem jött be. Ezt gondolta. De már nem érdekelte. Nézelődött.

Az ábécé sarkánál látta meg. Ott állt Lili. Tolta a biciklijét, nézte a kirakatot. Az ábécé kirakatában nincs semmi, konzervek vannak, tej, hipó. Daru tudta, nincs ott mit nézni. Bolond ez a lány? Egészen elvette az eszét ez a fullasztó nőség? Lili úgy mozgott, mintha dagonyázna vagy lassított felvételen lenne. Elsétált a takarék előtt, a művelődési ház előtt már tyúklépésben ment. Daru megrázta a fejét. Szánalmas. Mire vár? Mit akar? Lassan a vitrinhez ért. Abban volt a moziműsor, meg ha akadt valami más előadás, annak a plakátja. Hosszan nézte a moziműsort. Egy hónapban legföljebb hat filmet adtak, abból négy szovjet. A maradék kettő a tétel. Általában egy francia, és esetleg egy amerikai, arra a kettőre kell elmenni és kész, könnyen el lehet dönteni. Daru ingerült lett, mit néz ennyit? A Betty Blue-t adják a héten, korhatáros, őket nem engedik be. A Régiposta utca felől ekkor tekert el Balázs. Semmi érdekes nem történt, csak jött, tekert, köszönt Lilinek, nem állt meg, tekert tovább, Lili zavarba jött, elfordult, újra a kirakatot nézte, de amikor Balázs távolabb ért, révetegen bámult utána. Balázs az újfalu felé ment. Lili követte a tekintetével, és ekkor Daru már érezte, hogy nagy a baj, le is akart guggolni. Késő volt. Éppen a fókuszban állt. Takarta Balázst. Lili elkomorult, dühös lett, amikor meglátta, felpattant a bringára, közelebb tekert, de csak a lángososig, az még vagy öt méter. Onnan kiáltotta, mondtam, hogy kémkedsz!

Te kémkedsz!, kiáltotta Daru. Mindenki őket nézte. Ez nem volt szokás a faluban. Kiabálni, perelni, nyilvánosan. Daru elszégyellte magát, a járdáról a téesz konyhásnénije figyelte őket, holnapra tudni fogja az anyja, hogy a faluban raplizott a szomszédlánnyal, micsoda égés. Felpattant a biciklire, mindegy volt, hová megy, csak ne Lili felé, ne haza. Elhajtott a Kurca-hídig. Hirtelen kizöldelltek a réti telep siheder nyárfái. Nézte, ahogy rázzák a leveleiket, sok ezer tapsoló gyerekkéz. A folyóparti kertlábakban virágzott a cseresznye, ezeket buggyos csipke ingujjaknak képzelte. Ledobta a biciklit, lement a partra. Tévelygett, nem tudta, mi akar. Nem akarta a szokott helyeket látni. Nem akart embert látni. Észrevette, hogy ha átmegy a parti nádason, be lehet menni a híd alá. Ő ezt eddig nem is tudta. Keskeny csapás vezetett befelé. Bekúszott oldalt, nagy volt a gaz, félt, hogy sárba lép vagy beleesik a vízbe. Sikerült bemenni. Teli volt csikkel és zsebkendővel a kopasz tisztás. A csikket értette, a zsebkendőt nem. Ha valaki cigizik, akkor fújnia kell az orrát? Daru már kipróbálta a bagózást, igaz, csak a végén jött rá, hogyan kell letüdőzni, de fújt már füstöt. Neki nem kellett fújnia az orrát.

Leült, hosszan bámulta a vizet. Jó volt. Finom volt a csönd, most hogy nem pergett a róla szóló film, nem kellett Darut játszania, nem látta senki. Korábban utált egyedül lenni, unatkozott. Ő nem bírta percekig sem nézni a sárgán hullámzó, repcés rétet, vagy a kíváncsi napraforgókat, ahogy vigyázzban állnak, neki csak percekre volt izgató a virágzó Tisza, a morajló ártér, ahogy a gát mögött zúgnak a megfélemlített akácok. Daru mozgást akart, akciót, rohanást, tekerést. Most nem. Jó volt elbújva lenni, egyedül. Oldalról bevágott a nap, a nádas árnyjátékát nézte. Táncoltak a vékony ujjak. Elbambult, majdnem el is aludt.

Valakik jöttek. Megijedt, a másik oldalon nem lehetett kimenni, csak arról, ahol ő is bejött, ahol éppen befelé jöttek valakik. Rémülten bebújt a hídláb mögé. Miért jövünk ide?, kérdezte valaki. Egy lány. Mutatni szeretnék valamit, mondta a másik. A fiú. Ismerős hangok voltak, de Daru nem mert kinézni. Ugye milyen szép a víz?, kérdezte a fiú. Daru nem volt benne biztos, de mintha Balázs lett volna. A stégről szebb, mondta a lány. Ez meg mintha Juli lett volna, az osztálytársa. Mit akartál mutatni?, kérdezte a lány. Üljünk le, mondta a fiú. Aztán sokáig semmi hang, vagyis nagyon kevés. Súrlódások. Úristen, te milyen hülye vagy!, kiáltotta a lány. Nagyon furcsán nevetett. Daru nem hallott még lányt így nevetni. Nevetett, de mintha izgult volna. És talán meg is ijedt valamitől. Közben mégis kuncogott. Zihálva, mintha futna. Megint csönd volt. Valami halk, képtelen hang, finom csattogás. Daru megismerte a nyögéséről. Birkózás, verekedés, foci közben is így szokott nyögni, ez egészen biztosan Balázs. Hörgés, Balázs hörgése. Aztán csönd. Ilyet nem csinálok neked többet, mondta Juli. Daru nagyon szeretett volna kilesni. Mit nem csinál? És mit csinált? Ugrált a torkában az ádámcsutkája. Bárcsak tudná! Bárcsak neki is csinálná.

Még sokáig nem mert előjönni, miután elmentek. Hazatekert, az ágyra vetette magát. Dühösen dörzsölte a törzsét az ágyhoz. Forró volt. Nem tudta, mit csinál és miért, de nem bírta nem csinálni, Julira gondolt, és ez nagyon jó volt, de Juliról mindig eszébe jutott Balázs, hogy Juli hozzáért, csinált neki valamit. Ott van Julin Balázs nyoma. Az agya nem akart engedelmeskedni. Hiába akart csak Julira gondolni, nem bírt. Elmúlt minden melegség. Látta magát, és neki kellett Balázsnak csinálni azt a valamit. Undorodva pattant föl az ágyról.

Egész éjjel azt álmodta, hogy meztelenül üldözik a faluban. Éppen a templomnál van, amikor véget ér a mise, kitódul a nép. Daru meztelen! Micsoda szégyen. Micsoda megaláztatás. Mindenki meglátja, hogy az övé még kicsi, nem is szőrös. Gyerek ez még, kiabálják, hústüsök.

Másnap már az iskola előtt áll, zárja le a bringát, amikor eszébe jut, hogy nem is kopogott be Liliért. Úgy látszik, ez már így lesz, ezentúl külön járnak. De hogy eszébe sem jutott, az felszabadító érzés. Aztán hamar elmúlik az új magabiztosság. Már a teremben van, amikor Lili megjön, és azt mondja, ők megbeszélték Eszterrel, hogy ezentúl egymás mellett ülnek, és Daru mellé majd odaül Eszter mellől Sziló. Daru csak bólint, legyen így. Annyira fáj neki Lili minden szava, hogy majdnem összegörnyed. Sikerül időben elfordulnia. Menjél, szuka. Menekülj. Fortyog benne a harag. A teremben egészen sokan vannak, azt sem tudja, mit csinál, de annyira fáj, hogy muszáj csinálni valamit. Ezt nem lehet elviselni. Odalép a lányokhoz, Julihoz, és hangosan kérdezi, hogy Lili is hallja, Juli, szerinted a stégről szebb a víz? Vagy a híd alól? Juli arca lángol, kirohan a teremből, Balázs feláll, Juli után indul, úgy megy el Daru mellett, hogy meglöki a vállával. Kukkoltál, kis buzi?! Daru megfordul, Balázs után rúg, beakasztja a lábát. A fiú megbotlik, de nem esik el. Ezért még számolunk, mondja, te kis fasz! De nem jön vissza, megy ki Juli után. Daru vár, még vár, még vár. Áporodott másodpercek telnek el. Még mindig nem néz oda, még mindig nem. Csak most. Most fordul meg. Lilinek ekkor folyik végig a könnycsepp az arcán, csorog a víz, megfesti a bőrét. Daru keményen néz, próbál keményen nézni, mint aki nem érez semmit, pedig érez, gyönyört, félelmetesen jó, hogy Lilinek fáj. Na, ilyen. Ilyen, Lilikém, ezt adod te Darunak. Most legalább tudod. A Balázskád mással csinálta. Daru elhúzza a száját, aztán elindul a helyére vissza. Sziló döbbenten nézi. Itt mindenki megbolondult? Daru röhög, csak a nők. Mi a fene volt ez?, kérdezi. Darunak ez is nagyon jó érzés. Látja, hogy Sziló nem érti, mi történik. Kívül van a körön. Pezseg benne az öntudat, a teste még nem férfi, erre gondol, de a szíve már igen.

Balázs beakasztja a lábát foci közben, Daru rendeset taknyol. Legalább ezen is túl vagyunk, gondolja. Le van rendezve az ügy. Rosszulesik neki, hogy Balázs még egy nyamvadt sárgát sem kap. Föláll, sajog a térde. Ahogy hozzákerül a labda, akkorát bikáz bele, amekkorát csak bír. Balázst célozza, és pontos is a rúgás, gyilkosan pontos, de Balázs oldalt fordul, elmegy mellette. Mögötte Sziló áll a kapuban, éppen gyomorba kapja a lövést, percekig fetreng. Darut kiállítják. A felrúgás meg lófasz?, kiáltja Daru, de azonnal megbánja, Éva néni a bíró. Két egyest kap negyedórán belül. Ebből már tényleg baj lesz otthon. Még az első igazgatóit sem tudják. Minden reggel azzal fogadja az osztályfőnök, hogy mutassa be, aláíratta-e már az intőket. Annyira szorong, hogy rájön a hasmenés. Van ideje, még húsz perc van a meccsből, elindul kifelé az öltözőbe. Megbolondultál?, kérdezi Lili, ahogy az ajtóhoz ér. Neked meg mi közöd hozzá?, vágja vissza Daru, az én bajom. Lili rázza a fejét, annyira hülye vagy! Daru egészen dacos, és mit érdekel az téged? Ahogy kimondja, már bánja, hogy így beszél Lilivel, és még mindig lehetne másképpen is beszélni vele, mert a lány most nem veszi föl, nem sértődik meg, csak vár, hogy mi van, de Daru inkább eljátssza, hogy haragszik. Azt mégsem mondhatja, hogy szorítja a szükség.

*

Sóhajtozott, mint sötét konyhában az öregek. Nem hitte el, hogy ennyire reménytelen lehet az élet. Ez már egyszerűen nem jár neki, ezt gondolta. És ebben az óvatos replikában most kívülről látta magát, úgy képzelte, van egy jó- és rosszdologelosztó központ az égben, ahonnan a döntnökök most őt nézik, és lelkiismeret-furdalásuk van. El lett méretezve az adag, megszaladt a rossz. A szortírozók egymásra néznek, közben őt figyelik, ahogy ő is figyeli önmagát. Minden délután ki kell mennie a fóliatelepre dolgozni, ez a büntetés az igazgatói intőkért. Minden redvás délután. Néha még hajnalban is. De hát ő még gyerek, senkinek nem kell mindennap dolgoznia. Előredőlt, megtámaszkodott a térdén. Így jobb volt.

Benézett a fóliasátorba, fullasztó trágyaszag, poshadt, nyirkos világ. Ilyen nincs. Előtte belesett négy másikba is. Az övék volt az ötös számú bérlemény, és az első négyben mindben sokkal csinosabb volt a paprika, mint az övékében. Az ő fóliasátrukban bedőltek a sorok, mintha elfáradt volna a föld, és nem akarná tovább tartani, táplálni a paprikát. Vegyen erőt magán az a szemét paprika, növesszen törzset, álljon rendesen. Megmondtam, hogy feszesebbre húzd, hallotta az apja hangját a háta mögül. Daru megijedt, neked meg szia. Alig érkezik meg, már baszogatja. Daru kinézett az üvegházak felé, a kegyesi túlnyomásnál kicsapott a gőz. Komor, hűvös hajnal volt, másodpercekig ott maradt a gőzoszlop a levegőben. Szia, mondta az apja. Persze, hogy mondtad, felelte Daru, és én feszesre is húztam. Elhallgatott, nem mondta, amit gondolt, de láthatóan az apja is gondolta, hogy azt gondolja, nem húzta elég feszesre.

Az apja nem támasztotta le a biciklit, csak állt, mintha ellenőrizni jött volna a munkát. Daru kérdőn nézett rá, az apja kerülte a tekintetét. Elég volt gondolatban hibáztatni, máris megsértődött. Nagyon lassan támasztotta le a biciklit, megfordult, még mindig nem engedte el a kormányt. Daru majdnem elnevette magát. Nem gondolta, hogy az apja ilyen gyorsan elkezdi a sértődős színjátékot, ilyen hamar fölszívja magát. Egy irányba néztek, mintha sorfalat állnának, most Daru kerülte a tekintetét. Az apja rogyasztotta a térdét, nem mondta, de Daru tudta, fáj a háta, azért pucsít. Az üvegházak felé néztek. Az apja kicsit felé fordult, még mindig markolta a kormányt, mintha le akarná venni a táskát a bicikliről. De igazából azért, hogy vissza tudjon ülni rá, ha Daru mégsem néz végre rá bocsánatkérőn, és nem ismeri be, hogy ő nem húzta feszesre a madzagokat, sértetten elmegy.

Daru feszesre húzta, ezért nem néztem oda, azért sem néztem oda. Darunak igaza volt, nem én voltam a hibás. Daru apja haza akart menni, már kifelé is úgy tekert a „gőzbe”, hogy senkinek nem köszönt, ha nemsokára visszafelé teker, ne kelljen magyarázkodnia. Daru nem bánta. Menjen csak haza, egyedül jobb dolgozni.

 „Gőznek” nevezték a fóliavárost. Így hívták a parasztok. Viccelődtek, kekeckedtek, és nevettek a verejtéken. Már tavasszal is kétségbeejtő, fullasztó hőség volt ott, az üvegházak és a fóliasátrak begyűjtötték a napot, még épp kiharsant a barattyosi határban az első sugár, az üveg vagy a fólia alatt már harminc fok fölött volt a higany. Borzalmas munka, Darunak kegyetlen büntetés. Különösen, ha hajnalban is ki kellett mennie. A faluban, akinek nem volt jószága, még aludt, a gyerekek mind. Daru meg tekert kifelé, látta, hogy Szentgyörgyön kubikusok, kopasztós asszonyok várják a vicinálist. Darunak a fóliaváros pokol. Eleinte azt hitte, azért hívják gőznek, mert termálvízzel fűtenek, és a túlnyomásoknál kicsap. Recések, bundásak a gőzoszlopok, olyanok, mintha élnének. És milyen sejtelmesen oszlanak el! Némelyik olyan, mintha valami élő testből, finom anyagból varrták, formázták volna. Húsból, selyemből vagy cukorhabból. De csak a fóliavárosban ilyen, mert ott nagy a nyomás. A faluban már csak az elfolyó vizeket látni, ott másképp viselkedik a termál, ott olyan, mintha szellemek szöknének el a csatornából. Az öregek otthonánál vagy a rendelőnél sok szellem lakik. A csatornafedeleken van két apró rés, abba akasztják bele a pajszert, ha le kell menni. Az apró réseken szivárog a gőz, vékony fehér cérnaszál.

Szöknek el a halottak, ilyeneket képzelt Daru. Szöknek vissza az életbe. Jönnek a lefolyók rácsain is, ahol van csatorna. Szélesen füstöl a világ. Daru azóta merengett ennyit életen és halálon, azóta figyelte így a világot, mióta lement a híd alá. És ott jó volt egyedül. Egészen lelassult az élete. Lassan tekert iskolába, bámészkodott, képzelgett, beszélt magában. Lilivel a tornaterem előtt összeszólalkoztak, azóta nem váltottak szót. Hetek óra. Darut szerették az osztályban, akadtak haverok, és egyre többet járt át Szilóékhoz is. Mégis, magányos volt az élet Lili nélkül, üres, ki kellett tölteni. Hát képzelgett. Idővel rájött, jó is ez a fóliás büntetés, a kemény munka. Annyira fáradt, hogy kevesebb ereje van sajnálni magát Lili miatt, nem jut annyi idő az álmodozásra. Hetente kétszer hajnalban is kiment a fóliába. Úgy látom, mondta az apja, miután megmutatta neki az intőket, itt fogsz megrohadni te is ezen a nyomortanyán. Hosszan, irtózatosan nevetett. Aztán azt mondta, jobb, ha szokod. Hát szokta. A hajnalozás után olyan volt az iskola, mintha álmodta volna, a paprikák serege volt az éjjeli álom, az iskola zárdája a nappali. Bágyatag lett, lomha. A szünetben csak ült a padon, behunyta a szemét, élvezte, hogy simogatja a nap, jó volt a zsivaj, minél nagyobb zajban ült, annál jobban esett. Amikor másodszorra is elaludt szünetben, az osztályfőnök kikérte matekról. Mindenki őt nézte, mi van. A többieknek eddig föl sem tűnt, mennyire megváltozott, ezt hallotta utólag Szilótól. De ebben a pillanatban, ahogy nehézkesen felállt, és elindult kifelé, Sziló szerint többüknek eszébe jutott, baj van. Ezt suttogta mindenki a szünetben. Akkor kérnek ki óráról, ha tetves vagy. Nem is volt ellenőrzés. Bajt nem csinált, csak alszik mindig, ülve a padon.

Az osztályfőnök a tanáriba vitte, az asztalra ült, és a székre mutatott, üljön le. Daru büszke volt magára, hogy dolgozik. Azt nem mondta, hogy gyakran az apja helyett is, de nem is kellett, a tanárnő kitalálta. Azt viszont úgy kellett kihúzni belőle, hogy ez igazából büntetés. Végül csak kinyögte. Az osztályfőnök igazgatni kezdte a haját. Az apja szerint már akkor is ilyen haja volt, amikor őt tanította, de Daru látta a képeken, hogy nem. Akkor hosszú hajú, fiatal nő volt. Hát, nem tagadhatom, mondta az osztályfőnök, megérdemled a büntetést. Daru elnevette magát, még mindig jobb, mintha vernének. Na, hagyjál békén, mondta az osztályfőnök, és mutatta, ki lehet menni, a részéről vége volt a diskurzusnak. A büntetés jogos, előbb-utóbb vége lesz.

Daru megállt a tanári előtt, behunyta a szemét és széttárta a karját. Megölelte a fényt. Ekkor jött ki matekról az osztály. Állt az üres folyosón, Daru a napozó, feszítetlen Krisztus. Nem mozdultak a többiek, nézték, csönd volt, mély, mélázó csönd, Daru megérezte, hogy nézik, feléjük fordult, elnevette magát. Megint ő a vezér, erre gondolt. Nem nőtt egy centit sem, egy szőrszál nem sok, annyival nem találkozott a lábán, de felnőttes lett. Hóbortos és különleges. Mindenki felnőttes, hóbortos és különleges akart lenni. Úgy bámultak rá, mintha tudna valamit. Sziló hozta a táskáját és a kabátját. Daru odament, elvette. Mi volt?, kérdezte Sziló. Lelkifröccs, mondta nagyvonalúan és hangosan Daru. Hogy mindenki hallja. Elindult a büfé felé, jössz?, kérdezte Szilót, mindjárt nyit.

Aznap látta Lilin, hogy kerülgeti. Hogy szólna hozzá. Nem is tudta eldönteni, jó lenne-e. Ez a fájdalom egyenletesebb és szerethetőbb volt, mint amikor folyton leste, várta, remélt. És sokkal jobban megfért az izmos önsajnálatával. Ha most Lili új reményeket ébreszt, elveszi a hatalmát, a különlegességét. Hadd higgye, hogy tényleg egészen más lett. Igyekezett másképpen járni, és folyton azt képzelte, megváltozott a hangja. Lili még nem is hallotta az új hangját! Nem ismeri az új humorát, milyen kesernyés lett. Hogy látja a lényeget, a létezés finom csodáit, amiről Lili annyit beszélt korábban, és ő megmosolyogta. Most Daru sokkal apróbb, érdekesebb dolgokat vesz észre, olyanokat, amelyek mellett Lili csak elmegy.

Daru apja állt a bringa mellett, még mindig nem tudta eldönteni, mit csináljon. A fiát nézte, egészen ősz volt a haja, pedig negyven sem volt. Jöttek a sátrak között a népek, Daru konkrétan is látta, Bernát Lajos, a targoncás az. Szevasz, Ignác, monda a targoncás. Daru apja nem fogadta. Megfogta a biciklit, az ázott műbőr szatyrot hussolta a kerék. Nem szólt semmit. Visszaült a biciklire, alig tudott fölszállni. Daru a remegős mozdulatain látta, tiszta ideg. Így mondta mindig, hogy „tiszta”. Köszönés nélkül elhajtott. Daru legszívesebben üvöltött volna utána, hogy mire volt jó ez az egész színjáték? Miért jött ki a fóliatelepre, ha tudta, nem akar dolgozni. Lépett kettőt, mintha utána akarna iramodni, tempósan, karja sértetten a testéhez feszítve, és akkor megnyugodott. Menjen csak.

Elege volt az apjából. Kihallgatta az este. Magában beszélt. Az apja, ilyenkor is, amikor lendületben volt, és kimozdult a házból, és csak estére itta képzelgős részegre magát, ilyenkor is utazott. Nem csak térben, de időben is, vitatkozott, élte a múltat, kiabált a régi ellenségekkel, és szerette a barátokat. Hangosan szólt a rádió. Daru belopózott a szomszéd szobába, mert kíváncsi volt. Eleinte nem értette, miről beszél az apja, és később is csak részletekről gondolta úgy, tudja, hová kell őket passzítani. Nem volt egyszerű, meg kellett érteni a monológok logikáját. Olyan volt, mint egy telefonbeszélgetés, amelynek csak az egyik felét hallja. Ráadásul Daru apja nem sokat időzött egy helyen, legföljebb negyedórát, aztán képzeletben tovább utazott. Így Daru nem tudta, most meg hirtelen kihez beszél, miért haragszik, kivel perel.

Halkan kinyitotta a szomszéd szoba ajtaját. Rossz, román ajtó, már új korában is megsüllyedt, KGST-termék, nyöszörgött, mintha fájna neki. Daru kicsit emelt rajta, tudta, úgy jobb. A két szoba között nem volt valódi fal, csak harmonikaajtó. Óriási, barna műanyag kabát, vagy mint valami hatalmas függöny, meggyűrődött spanyolfal. Daru apja elhallgatott, megkérdezte, ki az? Hiába szólt a rádió, fülelt, megérezte, hogy a szomszéd szobába csöndben beosont valaki. Daru levegőt sem vett, nem mozdult. Meglepően rövid ideig kellett várni, csak néhány pillanat. Az apja nem fülelt tovább, talán el is felejtette, mire vár. Visszahangosította a rádiót. Régi slágereket hallgatott. Ha Bee Geest adtak volna, teljesen föltekerte volna a hangot, de szerencsére nem játszottak Bee Geest.

Daru apja meg a bátyja, az ifjabbik Márton kamaszkorukban gyakran játszottak Gibb fivérest, ez jutott Daru eszébe. Elmentek fotográfushoz is, csak ezért, hogy készüljön róluk ilyen fotósorozat. Próbáltak olyan ruhákat varratni, úgy fésülték a hajukat, de a ruhák nem csillogtak, ők pedig kicsit sem hasonlítottak a Gibb fivérekre. Csak hosszú volt a hajuk, mint bármelyik hippinek. Mégis, amikor Daru apja először mutatta Darunak a képet, ő kitalálta, valamiért ez jutott eszébe, hogy olyan bídzsíszes, és Daru apja nagyon büszke volt rá. Darura vagy magára, ezt nem lehetett egyértelműen eldönteni.

Daru bement a nagyszínbe, de nem oda kellett volna. A műhely mellett adták ki a rotagépet. Ment pocsékba az idő. Egy óra és indulnia kell a suliba. Azért is jobb volt, hogy elment a fóliatelepről az apja, mert aznap rotálni kellett. És Daru tudta, hogy a rotálógéppel biztosan kivág néhány paprikát, vagy beleakad az ekekapa szarva a szárba. A szár föl van kötve, minden egyes paprika föl van kötve a vezetőszárra, a vezetőszárat követve dől befelé a szártömeg, mint valami madzaglabirintus. Egyre bujább és dúsabb. Eltűnik benne a munkás befelé menet, pedig nincs benne kanyar. A rotagéppel centit sem szabad billegni, a gép ekéje vagy szarva azonnal kitépi a paprikát tövestül, és hiába dugdossa vissza, anyu meg ne lássa, apu meg ne lássa. Másnapra sárga lesz. Elárulja Darut, elárulja, hogy ki lett tépve tövestül. A gőzben, meg a földeken nincs titok, kiszakad, vége.

Ha az apja nem nézte, jobban rotált. Akkor is Daru rotált volna, ha az apja marad. Ő nem tudott rotálni, lemaradt az oktatásról. Két fázisban élt. Az aktívban, mint most, csak estére itta képzelgősre magát. A passzívban viszont teljesen elmerült, eltűnt a valóságból, és eltűnt a jelenből is, ilyenkor, ha megkapta a napi fél liter pálinkáját, nem élt a családdal, nem tudott róluk. És nem tudott az időről sem. Néha másfél évig sem mozdult ki a házból. A szobából is alig, csak a szükség miatt, néha olyankor sem. Azon a reggelen, a fóliasátor előtt állva, a sértődős játékkal egy egész évet hazudtak el. A gőzoszlopokat nézték, és egy évről nem akartak tudni. És Daru olyan jól nem tudott róla, hogy az apja ezt bizonyosan nem bírta elviselni. Nem a madzagokról volt szó. A lemondásról volt szó. Daru korábban mindig perelt, kioktatta az apját, minden szavával érzékeltette, hogy amíg a fater álmodta a múltat, a való életben közben telt az idő. És az ittas álmodozás után nem lehet úgy tenni, mintha ott folytathatná az életét, ahol kilépett belőle. Most viszont nem kérte számon az apját. Játszotta álszenten a tapintatos fiút. Ő is úgy tett, mintha egy szerda eltört volna nyolcvanhatban, és nyolcvanhétben össze lehetne ragasztani.

Igazából már megszokta, hogy az apja nincs ott. Nem is tudtak együtt dolgozni. És együtt lenni sem, hiszen sosem voltak együtt. Nem volt alapjuk sem rá. Nemhogy ezeket a megváltozott viszonyokat, Daru kamasz lángolását, pimaszságát, új önérzetét föl tudták volna dolgozni. És így ő nyugodtan tudott Liliről álmodozni. Elképzelte Lilit, aztán azért a többieket is, egyenként az osztályból, hogy látják, mit csinál. Nézik egy tévéképernyőn, és egészen meg vannak hatódva. Mert ők talán elmosogatnak otthon. Senkinek sem kell fizikai munkát végeznie. Senki nem felnőtt még. Csak ő.

Ha megnyomta a szarvát, lefelé, akkor az ekevas a földbe szúródott, a kapa forgófeje fölemelkedett, és nem kellett a gépet erőből visszatartania. Ilyenkor forgatni, irányítani is tudta, viszonylag gond nélkül. Ez volt a csínja. Ezt az egyetlen titkot kellett tudni, ezt nem árulta volna el az apjának. Hadd küzdjön. Jöjjön rá, ha rotálni akar, hogy lehet.

Elkezdett rotálni. Az képzelte, hogy azokat a földutakat szántja föl, amelyeken Lilivel jártak, amelyeken csak azért mentek végig, hogy emlékezzenek rájuk. És most a rotakapa fölszakítja a nyomaikat, visszahozza az elfelejtett emléküket, a régi nevetéseket. Amikor szólni sem kellett, mert tudták, mit mond a másik. Fölszakadnak az út titkai, és emlékezni lehet rájuk. Forog az ekevas, és mögötte felszántott föld van, nincs más. A rotált föld elfedi az emléküket, és azok emlékét is, akik korábban az úton jártak, a gép betemet minden nyomot, új út lesz ott, nyomtalan út, és soha többé senki nem mehet rá észrevétlenül.

Aztán valahogy elmúlt az egész. Nem gondolt semmire. Nem olyan munka volt ez, mint a többi. Nem szimpla büntetés, hajnalban, reggel, iskola előtt. Beavatás volt ez inkább. Belefeledkezett a munkába, élvezte. Ilyen még sohasem történt vele. Elmerült benne, éppen úgy, ahogyan a szerelmeskedés közben tűnik el a hólyagosra dagadt én, és csak a test vágtat, zakatol, de Daru ezt még nem tudja, nem tudom, milyen benne lenni egy másik emberben belül.

Ment előre a gép, a madzagfalak összezártak, dőltek befelé, mintha minden perc hizlalná a madzagfal madzaghasát. Gyakran csak milliméterekre ment el a madzagok mellett a rotakapa szára. Daru nem gondolt Lilire, és nem figyelt a szerelemre sem, lassan már magára sem figyelt, a lyukas cipőjére, a kinőtt melegítőre. Munkáskabát volt rajta, szürkéskék, majdnem jól állt neki. Nem látja ezt, nem undorodik, nem is unatkozik, nem fázik, ahogy máskor. Csak dolgozik, semmi sallang. Először úgy, ahogy felnőtthöz illik. Megy a gép, és Daru nem figyel rá. Nem korrigál erőből, hogy ne rángatózzon, ne fulladjon le. Pedig kényes, mint egy úrinő, ezt mondta a rotakapáról Bernát Lajos, a targoncás. Úgy mondta, mintha tudná, milyen egy úrinő, vagy legalább látott volna már. Daru nem foglalkozott az úrinőjével, és az megszelídült, egyenletesen morgott, haladt előre, aztán vissza, finom volt a föld illata, fekete, trágyázott föld volt, fölhasadt a bőre, Daru megérezte a zsíros illatot, libabőrös lett a föld szagától. Csinos lett a fóliaágy, mint a szomszédos ágyak, ahol valaki már ilyen paplanszerűre habosította a földet. Eltűnt a gaz, a letaposott csapás, csak néhány billegős cipőnyom maradt, ahogy a rotáló ember kísérte a gépet, és belesüppedt a friss fekete földbe.

Hajtotta a hasznot, és hasznot hajtani jó. Egyetlen egyszer sem akadt bele az eke szarva a madzagba. Három sor, száz méter, háromszáz méteren át harminc centinként függesztőmadzagok. Angyali harmóniával dolgoztak együtt, a rotakapa és Daru. Hosszan, kitartóan a fóliaágyban, egyetlen paprika sem szakadt ki, érintetlenül görnyedt tovább a madzagfal. És Daru, míg berregett a gép, míg hasadt a föld, míg fordultak az élek, és porhanyóssá nem keveredett a föld, nem volt sehol, nem létezett sem ő, sem a gondok, sem Lili, sem az intők, csak a munka volt, a haszon volt, Daru sehol, csak az ütem, a fogások, a lépések ritmusa. A napfény betáncolt a fátyolfólián át, mintha engedélyt kapott volna a komiszkodásra néhány csellengő sugár.

Fél óra alatt végzett. Bernát Lajos, a targoncás nem akart hinni a szemének. Csak állt az ágy előtt, odatekert leellenőrizni, miután Daru visszavitte a rotakapát. Ez nem lehet igaz, mondta, nyolcszor legalább lefullad, meg aztán, mire az ember visszadugdossa a kitépett töveket, legalább óra, kerek óra, míg kész az ágy. Ügyes gyerek vagy, mondhatta volna az apja Darunak. De nem mondta. És Lili sem látta. Elmondani meg nem lehet. Nem értenék meg, ehhez ott kell lenni, érezni kell a szagot, tartani a szarvát, elmerülni. Utólag már minden hiába.

Beléhasított a fölismerés, mintha fájdalom lett volna. Talán Lilinek is sok ilyen élménye van azóta! Eddig egyvégtében csak magára gondolt, közvetítette neki a saját létét és nyomorát, arra sosem gondolt, hogy a lány is alakul, változik, hogy új dolgokra jön rá, amiket nem tud elmesélni, mert a megértéshez ott kell lenni, konyítani kell a dologhoz, és Daru jóvátehetetlenül nincs ott, nincs vele. Leült a fóliaágy szélére. Annyira fájt. Most értette meg, hogy semmit sem tud pótolni. Vagy beleszövi magát a Lili életébe, vagy teljesen eltűnik onnan. Ennek a néhány sértődős hétnek akkor is következménye lesz, ha ők kibékülnek. A hibák ott maradnak, az üres helyek ott maradnak. Nem mindig fogja érteni, mit mond a szeme. De még az is lehet, hogy ez a távolság már jóvátehetetlenül nagy.

Fölült a biciklire, lassan tekert haza, pedig késésben volt. Még az új tempójánál is lassabban, a nyakánál bevágott a szél. A Vajda-tanyánál kitartóan ugatták a drótra szárazott komondorok. Nézte őket, és arra gondolt, mit kell csinálni, hogy ne fájjon ennyire. Az apja jutott az eszébe, mindig ezt mondta, ezért iszik. Hogy ne fájjon. De mi ne?, kérdezte akkor. Most már érti. Daru nyeszlett teste dülöngélt a biciklin, mintha részeg lenne. Így egy kicsit jobb volt. Aztán mégse volt jobb. Elkezdett hajtani, gyorsan, felállva, nyögött a bringa, de ő csak nyomta neki, tekert, tekert, csapkodta az arcát a szél. Mindenkinél jobb, úgy képzelte, mindenben, még rotálásban is. Ő bármit meg tudni tanulni, menni fog, el fog menekülni innét.

*

Május van, Daru születésnapja. Nem is reménykedik, vagyis hát dehogynem. Egy egész hónapja nem beszéltek Lilivel, ez már a szülőknek is feltűnt, kérdezi Lili anyja Daru anyját, mi lelte ezeket a gyerekeket. Daru anyja nem tudja. Megkérdezi Darut, de ő csak a vállát vonogatja. Lili megbolondult, nem lehet vele szót érteni. Az anyja elámul. Annyira meglepődik, hogy Daru elszégyelli magát, egy ilyen régi baráttal? Pontosan ez az, mondaná Daru, de érzi, hogy jobb, ha eltereli a szót. Kényelmesebb. A konyhában állnak, rálátni az egész utcára. Már elvirágoztak a meggyfák, a magok meztelen csontjait ugráltatja a szél. Daru nézi az utcát, lassan elmosódik minden, bambul. Amikor újra lát, néz, nem akar hinni a szemének. Gyorsan leül, hogy az anyja ne lássa rajta, mennyire izgul. Mikor akarod megszegni a tortát?, kérdezi a mamája. De Daru már nem hallja, csak nézi Lilit, hogy jön, nincs a kezében semmi, de talán a zsebében hozza a meglepetést. Lám, mégis szereti őt, nem felejtette el, hogy születésnapja van. Az anyja is meglátja a lányt, nahát, emlegetett szamár. Daru nem nevet a mamájával, mert úgy érzi, nem tud majd viselkedni, ő elfelejtette, mit kell Lilinek mondani, nem tud a tortával bíbelődő anyja előtt alakítani, úgy tenni, mintha ők mindennap diskurálnának az iskolában, mintha nem azzal aludna el minden este, hogy holnap talán a szemébe néz. És most idejön, becsönget, ahogy régen, és ránevet? Ezt hogy képzeli? Vagy ő tud alakoskodni? Neki semmit nem számít hónapok hallgatása? Akkor még rosszabb. Daru össze fog esni, egyszerűen belehal. Ezt nem lehet, őt nem lehet ilyen helyzetbe hozni, különösen nem a mamája előtt. Retteg, hogy az anyja észreveszi, baj van, hogy ő mennyire ideges. De a mamája szerencsére nem néz hátra. Keni csokival a lapot. A palacsintafordító lapjával egyenletesen, vaskosan, fekete pudingot visz a piskótára. Nem nyitod ki a kaput?, kérdezi. Erre Daru elindul, legalább a friss levegő, reménykedik, a friss levegő segíteni fog. Muszáj különlegesnek lennie. Próbál lassan felállni, de pattan a lába, ugrik, mint egy gyerek. Semmi elegancia, felnőttesség. Kivágtat, vöröslik az arca. Lili a kapu előtt áll, még nem is csengetett, de Daru már kivágódik az ajtón. Lili mosolyog, Istenem, mondja Daru, mert beszél belőle az öröm, a vágy és a boldogság, és Daru ezeket már régen nem tudja uralni, megkötözni, visszatartani, és az öröm fut ki, bugyog, habzik, mint a tej, mert ott áll Lili az ajtóban, és eszményien szép, soha ilyen szép nő azelőtt a kapu előtt még nem állt, Istenem, mondja öntudatlanul, mennyire szeretlek!

Ezt nem kellett volna. Lili majdnem elmegy, annyira megijed. Aztán elmosolyodik, látja Daru zavarát, bejön. Darunak vastagon bevonja a szemét a víz. A lány megsimogatja az arcát, csodálatos, gyötrelmes, kegyelmes és megalázó simogatás ez, úgy csinálja, mintha kisállatot simogatna, szeretett, dédelgetett kedvencet. És akkor az mégsem komoly, csak egy játék. De drága vagy, mondja, te, bolond Daru, és elneveti magát. Úgy, ahogy az új Lili nevet, szándékosan és tanultan, közben a hajába túr. Már majdnem komolyan vettem. Ő lép be először a konyhába, és ahogy lép, azonnal sarkon is fordul. Darunak tompák a reflexei, összeütköznek, a térdük, a fejük is összekoppan. Tizenhárom gyertya ég a tojás alakúra sikerült csoki tortán. Nahát, ma van a születésnapod, mondja Lili mentegetőzve, kiment a fejemből.

Daru padlásszobájában eszik a tortát. Nem sikerült jól, csomós benne a vaj. Daru is érzi, és máskor nevetnének, és mondaná Lilinek, hogy hagyja a fenébe, majd ledobják a teraszról a kutyának, de most inkább eszi, mert akkor Lilinek is kell. És Lili nem érdemli meg, hogy őszinte legyen vele. A lány úgy tesz, mintha ízlene neki, dicséri. A fotelban ül, Daru az ágyon. Hirtelen kívülről látja magukat, beles a teraszról, és ott ül két alakoskodó, ostoba gyerek, betartják az illemet, mindent úgy csinálnak, ahogy szabályos, és mindent úgy, ahogy azon csak nevetni érdemes. Látja Daru az üvegen át, hogy öregszenek. Daru meghízik, aztán lefogy, kihullik a haja. Lilit is látni akarja, de nem megy. Lili nincs ott, homályos. Szerinted nem?, kérdezi Lili. Daru felriad, micsoda?, kérdezi. Ne haragudj, elgondolkodtam. Lili morog, hová figyelsz? Csak láttam magunkat néhány év múlva, mondja Daru, pontosabban sok év múlva. Lili nevetve kérdi, és szép vagyok? Daru zavarba jön, aztán kivágja magát, éppen akkor néztem volna rád, amikor rám szóltál. Szóval nem. Daru most nagyon fáradt, zsibbadnak benne az erek. Nem láttalak! De biztosan szép voltál. Lili nevet. Aztán belekezd. Mondja.

Daru biztosan tudja, ő komoly nő. Daru bólogat, tudja. És hogy nem adja oda magát akárkinek. Darunak fölszalad a gyomorsav a szájába, alig tudja visszanyelni, undorító, mar. Lili beszél, jár a szája. Daru nincs ott, forró ólmot öntöttek a fülébe, begyógyult a dobhártyája, nem akarja hallani, megtanulta bezárni a fülét, vagy valami más, nincs lelke, most, hogy ezt hallja, ezt a felvezetést, ő nem bírja tovább. Kinek másnak mondhatná el, ezt mondja Lili. Hogy csak benne bízik, tanácsot akar kérni. Daru látja a Lili filmet, de nem hallja, mit beszélnek a karakterek, mint mond a férfi főhős, mit beszél a lány. Látja, ahogy Balázs végre leszáll a bringáról és megszólítja a hetek óta a mozi előtt csellengő kiscsajt. „Na, mi van?” Ilyesmit mondhat. Ez telik ki tőle. Daru visszatekeri, de a filmnek akkor sincs hangja, nem tudni, mint mond Balázs, de a testbeszéd árulkodó, magabiztos, nyegle, Lili meg remeg, és mintha… Nem, ebbe bele sem akar gondolni. Teker a filmen, előre. A híd alatt vannak Balázs és Lili, nézik a vizet, a kamera benéz a hídláb mögé is, de nincs ott Daru, nincs ott senki. És akkor Balázs gombolni kezdi a nadrágját. Stop. Felvétel, állj. Van, amit már nem bír a lélek. Daru néz és újra ott van a szobában, lát. Lili ott sír az ő foteljában, megcsináltam neki. Csönd. Ezerszer kezet mostam, de még mindig érzem a bőrömön a szagát. Daru feláll. Az ablakhoz megy, mit kellene mondania? Hogy kellene elzavarni innen? Azt kellene mondani, hogy menj, halkan. Takarodj, hangosan. Hogyan? Mondogatja, próbálja magában, intonál, egyre jobban dobog a szíve, mi lesz, ha nem lesz rá képes, vagy ha abban a pillanatban megbánja, ahogy kimondta. Mi lesz, ha nincs elég ereje? Mi lesz, ha még ezt is eltűri Lilinek? Hogy lesz utána, milyen anyagból lesz utána Daru. Nem tudom, miért csináltam, mondja Lili. Még egy másodperc, még egy pillanat, zabálja, emészti a szívét, még egy néma pillanat, és nem marad Daru. De tudod, folytatja Lili, aztán hirtelen megáll, mit nézel? Daru erre megnyugszik, visszafordul. Indulsz?, kérdezi Daru. Miért, kérdez vissza ijedten Lili, menjek el? Nem találta ki előre a mondatokat, pedig minden szót ki kellett volna faragni, mert egy nagy tömb, és nem rakhatja oda, bármennyire is szeretné, az egészet Lili elé. Igen. Menjél el, kérlek! Lili maga alá húzza a lábát. Most mi bajod van? Affektál. Daruban fölszabadul, megemelkedik a gyűlölet, ki a fene ez, ki trónol az ő foteljáéban. Nem akarlak többet látni. Lili összehúzza a száját, mintha csókra tenné. Ijedt, mint valami kis apró állat, Daru még nem is látta ilyennek. Lassan leteszi a süteményestányért. Azt hittem, benned bízhatok. Daru bólogat, bízhatsz is. Megint kifelé néz. Egész életében ez lesz. Nem bírja majd a saját életét. Nem lehet húzni a saját perceit tovább, mint levedlett kabátot, hátizsákot, kifordult belet, ezért mindig kifelé néz majd, de ezt még nem tudja, és ott nem is fontos. Ösztönös, a menekülés mindig ösztönös. Ne aggódj, nem mondom el senkinek. Pillanatra visszanéz Lilire, de csak fejből, a teste mozdulatlan. És ne sajnáld magad, nem gondollak kurvának. Lili áll a szoba közepén, harcol a sírással, hát akkor? Daru megvonja a vállát. Semmi. Azt mondaná még, ha „ha magadtól nem tudod, minek mondjam”, de valahogy nem meri. Még most sem meri, amikor már semmi sem számít, és ez is mindig így lesz, akkor is hazudozni és kedveskedni fog, amikor csak árt vele. Amikor jobb lenne, de legalábbis hasznosabb, kegyetlennek lenni.

Lilinek összeszűkül a pupillája, de én nem tudok úgy nézni rád! Kicsit vár, akkor mit csináljak? Te a barátom vagy, nem érted? Daru kinyitja az ajtót, mutatja, hogy induljon. De, értem, bólogat. Mit értesz?, kérdezi sírva Lili. Balázs azóta nem szól hozzám! Hogy lehet ilyet csinálni? Hogy lehet úgy tenni, mintha semmi sem történt volna? Daru már az öccse szobájában áll, háttal Lilinek, most nem látják egymást, várja, hogy jöjjön a lány, menjen végre el. Megjelenik az ajtóban. Idegen. Hideg, szép és megtört. Miért nem maradsz a barátom? Ez az utolsó mondat. Ez még sokszor lesz. Ahogy a folytatás is, alig értelmezhető tartományok, lápos ígérgetés, véletlen összefutások, zavart nevetgélés, később, amikor már van telefon, búcsú helyett is egy ígéret. Darunak van ideje kitalálni, mint mondjon. Morzsolgatja a mondatot, ízlelgeti, közhelyes, de olyan bizsergetően felnőttes. Nevetséges vagy. Liliből elmúlik a félelem, áll még a folyosón, most inkább csalódott, és komolyan meg van lepve, erre nem készült, széttárja a karját, mint aki magával rendezi éppen a számlát, ez van. Lassan, dermesztő lassúsággal elindul lefelé a lépcsőn. Szinte tipeg. Bólogat. Megy az öreg Lili lefelé, gondolja Daru, a csalódottságba öregedett, hálátlan barát. A felénél tart, amikor Daru elindul. Lili nyálasan kedves az anyjával, hosszan dicséri a tortát, Darunak a halántékán dobolnak az erek, takarodj már, takarodj már, takarodj már. Miért nem indulsz? Akkor csókolom, mondja Lili megint. Harmadszorra köszön el. Csókoljad. Milyen aranyos, ugye?, kérdezi Darut a mamája, amikor visszajön.

Míg kikísérte, nem szóltak egymáshoz. Néhány lépés, évek mennek el, olyan lassú és gyötrelmes, Lili megáll a kapu előtt, Daru becsukja mögötte. Lili vár, Daru is vár. Most kéne mondani valamit, valami egészen frappánsat, valahogyan mutatni, hogy ő már nem sértett, mert már nem számol vele, de nem tud ilyet mondani. Mert sértett és mert nagyon is számít. Szia. Odabent sem tudja, az anyjának mit mondjon. Nagyon aranyos, helyesel. Az anyja nem hagyja annyiban. Miért ment el ilyen gyorsan? Daru a vállát rángatja. Nem tudom, mondtam neki, hogy maradjon. Esetleg te mész át?, kérdezi az anyja. Esetleg én megyek át, feleli Daruból a robot. A géphang, ami segít, hogy ne árulja el magát. Nem akar lebukni. Nem akarok lebukni. Daru én vagyok. És én tudom, amit ő nem. Hogy ez tényleg szerelem volt. Most megindul az idő, szalad a rolni, megy, még mindig megy, hopp, egy nap, hopp, egy hónap, egy évecske, nézd, már kettő, és sutty. Harminckét évig nem történik semmi, Lilivel és Daruval együtt. Szerencsére marad valami. Az első külön-külön.