Julie Klassen

A HÁZITANÍTÓ LÁNYA

A mű eredeti címe

The Tutor’s Daughter

Copyright © 2013 by Julie Klassen

Originally published in English under the title The Tutor’s Daughter

by Bethany House, a division of Baker Publishing Group,

Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Hungarian translation © Danyi Andrea

© GENERAL PRESS KIADÓ

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

DANYI ANDREA

Szerkesztette

PAPP ILDIKÓ

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

készítette

ISBN 978 963 643 633 9

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9-11. fszt. 2.

Telefon: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Megbízott irodalmi vezető és felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Kiadói munkaszám E3814-14

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

Szeretettel nagybátyáimnak:

Alnek, Ednek, Hanknek és Johnnak.

Bill bácsi emlékére.

Fiatal úriemberek számára bentlakásos oktatás angolból, szépírásból és számtanból évente tizennyolc guinea-ért. Hasonlóan alapos oktatás görög és latin nyelvből. Rajz, természetrajz és földtani ismeretek oktatása mérsékelt áron.

Hampshire Chronicle hirdetése, 1797

E. England örömmel tudatja ismerőseivel, barátaival és a nagyközönséggel, hogy korlátozott számban diákok oktatását vállalja, akik számára bentlakásos szállást biztosít tizennégy guinea-ért. A diákok magas szintű oktatásban részesülnek angol, nyelvtan, szépírás, valamint történelem, természetrajz, földtani ismeretek, illetve távlati ábrázolás tantárgyakból.

A Stamford Mercury hirdetése, 1808

Prológus

Devonshire, Longstaple
1812

Valami megváltozott a szobában – gondolta Emma azonnal, ahogy belépett kicsiny hálószobájába. De vajon mi lehet az?

Végignézett a takarosan elrendezett ágyon, az éjjeliszekrényen, a tükrös komódon... meg is van. Közelebb lépett, és szíve elszorult.

A különleges teáscsészében, amelyet dekorációként használt, maroknyi apró fejű rózsa pihent. Bár a virágokat valószínűleg nagynénje szomszédos kertjéből lopták, mindez nem számított, mert ő szedte! A lány azonnal tudta, ki hagyta ott neki: Phillip Weston, apja számos diákja közül a legkedvesebb. Minden bizonnyal ő az egyetlen, aki tudja, hogy ma ünnepli tizenhatodik születésnapját. Mennyivel kedvesebb fiatalember Phillip, mint bátyja, Henry, aki szintén náluk lakott néhány évvel ezelőtt!

Emma óvatosan felemelte a csészét, hogy beszippanthassa a rózsák friss, édes, almára emlékeztető illatát. Aztán kissé távolabb tartva a porcelánt megcsodálta, hogyan emelik ki a virágok rózsaszínű szirmai és zöld levelei a csésze oldalára festett mintát.

Hirtelen eszébe jutott az a három évvel ezelőtti nap, amikor édesanyja megajándékozta a csészével. A nap, amikor Henry Weston kis híján összetörte...

Emma kibontotta a masnit, és óvatosan, nehogy eltépje, visszahajtogatta a csomagolást, majd kinyitotta a dobozt. Ahogy belenézett, boldogság járta át minden porcikáját. Igaza volt a tartalmát illetően, mert korábban már feltűnt neki, hogy egy értékes teáscsésze hiányzik a helyéről a porcelános vitrinből.

– A nagymamádé volt – mondta anyja. – A nászútján vásárolta, még Itáliában. El tudod képzelni?

– Igen – sóhajtotta Emma, miközben ámulva figyelte az aranyszélű csészét, amelynek oldalát egy velencei gondola és egy híd szépen kidolgozott képe díszítette. – Csodálatos! Mindig nagyon szépnek találtam!

Gödröcske jelent meg anyja sápadt arcán. – Tudom, kedvesem!

Emma elmosolyodott. – Köszönöm, mama!

– Boldog születésnapot, drágám!

Emma ezután gyengéd mozdulattal visszatette a csészét és a tányért a dobozba, hogy felvigye a hálószobájába. De amint kilépett a társalgóból, egy labda vágódott a szemközti falnak, és csaknem kiütötte kezéből a becses dobozkát. Felnézett dühösen, majd meglátta, hogy apja egyik tanítványa vigyorog rá.

– Henry Weston! – kiáltott fel Emma bosszúsan, és védelmezően a mellkasához szorította a dobozkát. – Tudhattam volna!

A fiú tekintete a lány arcáról a kezére siklott, majd közelebb lépett hozzá. – Mi van benne?

– Ajándék.

– Hát persze! Ma van a születésnapod! Hány éves is vagy? Tíz?

A lány durcásan emelte fel fejét. – Tizenhárom éves vagyok, amint azt ön is tudja.

Henry kinyújtotta a karját, félrehúzta a papírt, és a dobozba nézett. Szemei villantak egyet, aztán kuncogni kezdett, majd hangosan felnevetett.

Emma értetlenül bámulta a jól öltözött tizenhat éves fiút. – Nem tudom, mi lehet olyan mulatságos!

– Tökéletesen illik hozzád ez az ajándék, Emma Smallwood! Egyetlen teáscsésze! Egyetlen árva csésze! Ugye megmondtam, hogy vénlányként fogod végezni?

– Nem igaz! – vágott vissza Emma.

– Ha egész nap mást sem csinálsz, mint itt üldögélsz és olvasol, a fejed hamarosan nagyra nő, de a végtagjaid összeaszalódnak, és ugyan ki akarna egy ilyen nőt elvenni?

– Hát, önnél biztosan jobb ember lesz!

A fiú dühösen felhorkant. – Ha valaki el is venne, Emma Smallwood... majd én járom el a kardtáncot az esküvői reggelinél! Meztelenül! – tette hozzá szélesen vigyorogva.

A lány gúnyolódva vágott vissza. – És ugyan ki lenne önre kíváncsi? Különben is, ki mondta, hogy meghívom az esküvőmre?

Henry atyáskodva csipkedte meg a lány állát. – Kékharisnya!

– Szemtelen fráter! – fakadt ki bosszúsan Emma.

– Emma Smallwood! – hallotta meg ekkor Emma anyja hangját, aki izzó tekintettel jelent meg az ajtóban. – Miféle szó hagyta el a szádat? Ilyen gyönyörű ajándékkal kedveskedem neked, és káromkodással hálálod meg?

– Ne haragudj, mama!

– Jó napot, Mr. Weston – üdvözölte az asszony a fiatalembert, lenéző pillantás kíséretében. – Kérem, bocsásson meg!

– Mrs. Smallwood – bókolt Henry, majd elindult a lépcső felé.

– Emma! – szisszent fel anyja. – Fiatal hölgyek nem beszélnek úriemberekkel ilyen stílusban.

– De ő nem úriember! – felelte Emma, remélve, hogy Henry meghallja. – Legalábbis egyáltalán nem úgy viselkedik.

Anyja szigorúan összeszorította ajkait. – Akárhogy is van, nem helyes így beszélni. Most pedig menj fel a szobádba és olvass el egy fejezetet a könyvből, amit tőlem kaptál az illendő viselkedés szabályairól.

– De mama! – próbált Emma tiltakozni.

– Egyetlen szót se többet! – emelte fel kezét anyja. – Tudom, hogy azt szoktam mondani, túl sokat olvasol, de nagyon szeretném, ha ezt a könyvet a női kellemről mindenképpen elolvasnád. Inkább ezt, mint apád rémes tudományos köteteit.

– Igenis, mama – sóhajtott Emma, majd csészéjével a kezében felsétált a lépcsőn.

A kellemetlen emlék mostanra elhalványult. A lány elmosolyodott, amint a kedves bokrétára nézett, amit Henry öccse, Phillip hagyott itt neki. Kíváncsi volt, vajon mit mondana most Henry Weston, ha megpillantaná, és megtudná, kitől származnak a virágok.

Amikor Henry elhagyta a Smallwood Akadémiát, Emma megkönnyebbült, Phillip távozása azonban elszomorította. Nehéz volt elhinnie, hogy két testvér ennyire különböző lehet.

Első fejezet

Bár Lucy korábban alig egy órát töltött a házban, mégis mindennek tudta a helyét, és mindent a helyére is tett.

The Naughty Girl Won (Az engedetlen lány jutalma), 1800 körül

Öt évvel később

1817. április

A huszonegy éves Emma Smallwood alaposan leporolta a tükrös komódon sorakozó kedvenc könyveit. Ezt az egy feladatot sosem engedte át másnak, ragaszkodott hozzá, hiába is tiltakozott oly hevesen Mrs. Malloy. Ezután óvatosan áttörölte féltve őrzött teáscsészéjét, nehogy egyetlen porszem is megüljön rajta. A csésze és az alátét édesanyja ajándéka volt: a finom porcelán peremét valódi arannyal futtatták körbe.

Emma a teáscsészét és a tálkát Sterne bőrkötéses könyvére, az Érzelmes utazás Francia- és Olaszországban tetejére tette. Úgy fordította a csészét, hogy a lehető legjobban lehessen látni az oldalára festett képet: egy kecses formájú velencei gondolát.

A lány még sosem ivott az aranyozott peremű csészéből, ám annál szívesebben gyönyörködött benne. Eszébe juttatta anyját, az elmúlt két évet, és a fiatalembert, aki egyszer rózsát hagyott benne neki. Remélte, hogy egy napon ő maga is eljuthat majd Itáliába.

A reggeli szertartás lezárásaként elrakta a takarítóeszközöket, és rápillantott a fűzőjéhez erősített láncos órára. Elégedetten csukta vissza az óra fedelét. Pontos, mint mindig, gondolta. Ideje, hogy lemenjen, és elköszönjön az utolsó diákjuktól is.

Ahogy a lépcső aljára ért, látta, hogy Edward Sims a hallban álldogál, és a bőröndjét babrálja. A fiatalember jól szabott kabátot és cilindert viselt; minden porcikájából sugárzott, hogy most azonnal képes lenne meghódítani az egész világot.

– Mindent elrendezett, Mr. Sims?

A fiatalember megfordult. – Igen, Miss Smallwood.

Bár Emma alig négy évvel volt idősebb a fiúnál, anyai érzésekhez hasonlatos gyengédség árasztotta el, valahányszor ránézett, hiszen csaknem három éven át náluk lakott. Körülnézett a hallban. – Az apám elbúcsúzott már öntől?

Mr. Sims mocorgott, és megrázta a fejét. – Ma délelőtt még nem láttam.

Emma mosolyt erőltetett az arcára. – Milyen kár! Mennyire fogja sajnálni, hogy nem találkoztak! Tudom, hogy itt akart lenni, amikor elmegy tőlünk.

Apjának itt kellett volna lennie, de bizonyára most is a templomkertben van, anyja sírjánál.

Mr. Sims zavartan elmosolyodott. – Kérem, búcsúzzon el tőle a nevemben, és mondja meg neki, hogy mindent nagyon köszönök.

– Átadom.

– Önnek különösen hálás vagyok, Miss Smallwood, mert olyan sokat tanultam öntől.

– Örömmel tanítottam, Mr. Sims, és sok sikert kívánok az egyetemi tanulmányaihoz.

Az első ablakból figyelte, ahogy a fiatalember elhalad a Smallwood Akadémia táblája mellett, majd végigmegy a köves úton. A csalódottság érzése járta át, mint oly gyakran, amikor egy diákjuktól búcsút vett. Ezúttal azonban még elszomorítóbb volt az érzés, hiszen az iskolában ő volt az utolsó diák.

Az épület hirtelen csendesnek és elhagyatottnak tűnt. Emma azt kívánta, bárcsak volna Mr. Simsnek egy öccse, sőt, legalább hat öccse! Felsóhajtott a gondolatra, hogy talán még a kedves Mr. Sims sem ajánlaná Mr. Smallwoodot oktatóként senkinek. Tisztában volt azzal, hogy apja mily kevéssé vette ki a részét mostanában az oktatásból. De most, hogy elfogytak a tanítványok, vajon miből fizetik majd a bejárónőt, vagy a szobalányt, a hervasztóan nagy halom számláról nem is beszélve?

Emma odasétált a családi társalgó íróasztalához, elővette a fiókban tartott fűzött naplóját, és átlapozta korábbi feljegyzéseit.

Idén elolvasott könyvek

Jövőre elolvasandó könyvek

A fiúk termében szükséges felújítások

Megtakarítási intézkedések

Meglátogatandó helyek

Megrendelendő új tankönyvek és alapozó tankönyvek a következő félévre

Papa hangulatát javító intézkedések – észrevehető javulás: nincs

Diákok névsora évfolyamonként

A diákok névsora – amely évről évre egyre rövidebb lett – a fiatalemberek jellemére és jövőbeli terveire vonatkozóan is tartalmazott feljegyzéseket.

Fellapozta a három évvel ezelőtti névsort, végigfuttatta az ujját a nevek mellett, és az egyik névnél el is időzött.

Phillip Weston: kedves, szeretetre méltó. Második fiúgyermek. Terve, hogy követi bátyját Oxfordba, hogy jogot tanuljon.

A rövid feljegyzés aligha mondott el mindent róla, ugyanis Phillip Weston volt Emma egyetlen igazi barátja apja diákjai közül az elmúlt években.

A nevére pillantva kénytelen volt továbblapozni. Egy újabb névsor került elé.

Diákok, akik a jövőben nálunk tanulhatnak: Rowan és Julian Weston?

Emmának eszébe jutott a levél, amelyet két hete küldött el. Jól tudta, hogy Henry és Phillip Westonnak volt két öccse is. Phillip épp eleget emlegette őket: Julian és Rowan mostanra már legalább tizenöt évesek lehetnek, tehát idősebbek, mint Phillip, amikor az Akadémiára küldték.

Ám őket nem íratták be az Akadémiára.

Emma korábban többször is felvetette a témát apjának, és javasolta, hogy írjon a fiúk szüleinek. Mr. Smallwood azonban csak hebegett és sóhajtozott, és egyre azt mondogatta, hogy ha Sir Giles ide akarná küldeni fiatalabb fiúgyermekeit, már megtette volna. De nem tette, mert valószínűbb, hogy Sir Giles és második felesége hátrébb sorolta szerény intézetüket a sokkal előkelőbb, Winchesterben, Harrow-ban vagy Etonben található magániskoláknál.

– Azért megkérdezhetnéd – unszolta apját Emma.

Amaz vágott egy grimaszt, és csak annyit mondott, hogy majd máskor.

Így hát Emma – aki egyre gyakrabban lépett fel apja titkáraként – tollszárat és tintát vett elő, majd apja nevében levelet írt Sir Gilesnak, hogy megtudakolja, vajon szándékában áll-e fiatalabb gyermekeit az Akadémiára küldeni, ahogy két idősebb fia esetében tette.

Alig akarta elhinni, hogy valóban megírta a levelet! Vajon mi történhetett vele? Ha azonban most visszagondol, pontosan tudja a választ. Akkor épp egy orosz hercegnő, Catherina Dashkov vakmerő utazásairól olvasott, és a hercegnő bátor tetteiről olvasottak sarkallták őt is e bátor – avagy ostoba – tettre. Ám végül már ez sem számított, határozottsága hiábavalónak bizonyult, levelére ugyanis nem érkezett válasz. Mégis remélte, hogy ha Sir Giles megsértődött is a levél olvastán, ennek híre nem jut el Philliphez, aki – ha jól sejti – még most is távol van és egyetemre jár.

Lapozott egyet a jegyzetfüzetben, tollát a tintába mártotta, és újabb bejegyzést írt a naplóba.

Új diákok felvétele

Ekkor kopogást hallott, és felnézett. Jane nénikéje állt az ajtóban, aki szokása szerint az oldalsó bejáraton át érkezett.

– Mr. Sims időben elindult? – kérdezte szélesen mosolyogva, kivillantva kissé ferdén álló szemfogait.

– Igen, éppen lekéstél róla – felelte Emma, és a tollat visszahelyezte a tartójába.

Nagynénje a tálalóra tette főkötőjét, és lesimította haját. A barna hajszálak között a lány észrevett néhány ezüstös szálat, amelyek makacsul megmaradtak a kíméletlen tépkedés ellenére is.

Jane hat évvel volt fiatalabb apjánál, és sosem ment férjhez. A szomszédos házban élt, ahol korábban a szüleik, és itt működtette a Smallwood Akadémia testvériskoláját, egy bentlakásos intézetet fiatal hölgyek számára.

– Megkérdezhetem, hol van apád? – érdeklődött a nagynénje, miközben kibújt a kesztyűből.

– Reggeli óta nem láttam – rázta meg a fejét Emma.

Jane sajnálkozó arckifejezéssel harapdálta ajkát, és Emmához hasonlóan ingatta a fejét.

Ekkor Mrs. Malloy, a Smallwood család bejárónője lépett a szobába a teával, és láthatóan egyáltalán nem lepődött meg azon, hogy Jane Smallwoodot is itt látja. A tálcán három csésze pihent.

– Remélem, velem teázol, nénikém! – szólalt meg Emma udvariasan, bár tudta, hogy nagynénje pontosan ezt tervezte.

– Köszönöm, igen, kedvesem.

Ebben a pillanatban hirtelen kinyílt a bejárati ajtó, és a ház ura lépett be, mintha megérezte volna a teáskannából gőzölgő tea vagy Mrs. Malloy süteményeinek illatát. Lehajtott fejével és szomorú tekintetével a negyvennyolc éves férfi jóval idősebbnek látszott koránál.

Mrs. Malloy odalépett hozzá, hogy elvegye a kalapját és sálját, majd alaposan megdorgálta.

– Mr. Smallwood! A cipője csupa kosz! És a nadrágja is vizes! Talán csak nem úszott egészen hazáig?

– Bocsásson meg nekem, Mrs. Malloy – felelte a férfi egykedvűen, ám kék szeme pajkosan csillogott. – Nem azért léptem abba a pocsolyába, hogy magát bosszantsam vele.

Megtörölte cipőjét, majd lányára és húgára pillantott. – Épp időben érkeztem a teához, ugye?

– Igen – felelte Emma –, bár Mr. Simsről elfelejtkeztél.

Mr. Smallwood a meglepetéstől és a csalódottságtól pislogva kérdezte:

– Már el is ment? Te jó ég! Pedig szerettem volna itt lenni. Azért remélem, átadtad neki hálámat és üdvözletemet!

– Természetesen, papa!

A férfi leült, és megdörzsölte kezeit. – Csípős ma kint az idő, és elég nyirkos is.

– Nem kellett volna olyan sokáig kint kószálnod, John – jegyezte meg Jane. – A végén még összeszedsz valami halálos nyavalyát.

– Nincs olyan szerencsém – dörmögte a férfi, mire a hölgyek aggódva pillantottak egymásra.

Emma gyorsan kitöltötte a teát a szokásos hétköznapi csészékbe, a beszélgetés pedig elakadt, amikor elmerültek a forró tea nagyszerű ízében, amelyhez kenyeret, sajtot és teasüteményt fogyasztottak. Apja mindenből evett egy kicsit, állapította meg Emma, de étvágya már korántsem volt a régi.

A lány is vett a kenyérből és a sajtból, és bár a teasütemény nagy kedvence volt, ellenállt neki. Karcsú alakját már az édesanyja is dicsérte, ezért csak karácsonykor és a születésnapján engedett az édességek csábításának.

Belekortyolt a teába, majd letette a csészét. – Nos, papa – kezdte a lány –, újabb listát kezdtem írni.

– Megint? Ezúttal miről?

Bosszankodás futott át rajta apja leereszkedő hangsúlya hallatán, mégis sikerült nyugodtan válaszolnia:

– Egy sor olyan dolgot írtam össze, amit kipróbálhatnánk, hogy új diákokat toborozzunk.

– Ugyan! – jegyezte meg apja, és elutasítóan intett a kezével, mintha egészen hétköznapi témáról lenne szó.

Nagynénje sokkal bátorítóbban válaszolt:

– És eddig miket írtál a listára?

Emma hálásan pillantott rá. – Új hirdetéseket tehetnénk a lapba. Talán más újságokban is reklámozhatnánk magunkat, bár az költségesebb is lenne. Egy nagyobb névtáblára is szükség lenne, mert a régi már eléggé megkopott, és alig olvasható rajta a felirat.

Jane néni bólogatott. – Igazad van, egy szép és jó állapotú névtáblára szerintem is szükségünk lenne!

– Nincs azzal semmi baj! – szólalt meg John Smallwood. – A szülők különben sem úgy választanak iskolát a gyermekeiknek, hogy az utcán bolyongva keresik a megfelelőt.

Emma mérlegelte, mi lenne a megfelelő válasz, majd így szólt:

– Helyesen mondod, papa. Valóban nem a járókelőket akarjuk idevonzani, hanem a távolabb lakó, jómódú családokat.

Apja szemében tompult a fény, a szája széle lefelé görbült. – De erre egyszerűen nincs energiám, Emma. Nem vagyok már olyan fiatal.

– Ugyan már, John! Még sok szép év áll előtted! – jegyezte meg a húga.

– Micsoda elkeserítő gondolat! – sóhajtott fel a férfi.

Jane Emmára pillantva így szólt:

– Ha magadra nem is, Emmára mindenképpen gondolnod kellene, John!

A férfi különösebb meggyőződés nélkül vállat vont. – Emma nagyon is képes magáról gondoskodni, csakúgy, mint te.

Ennek hallatán Emma és nénje ismét összenéztek.

Ha a lány nem talál ki sürgősen valamit, hogy apján segítsen, hamarosan komoly gondjaik akadhatnak, mind anyagilag, mind pedig egyéb téren. Akár az otthonukat, vagy az iskolát is elveszíthetik, holott mindkettőjük számára ez biztosítja a megélhetést.

A következő két napot Emma azzal töltötte, hogy emlékeiben és a helyi lapokban olyan fiúkat nevelő családok után kutatott, akik ismeretei szerint más iskolákba még nem íratták be gyermekeiket. Éppen íróasztala fölé görnyedt, amikor Mrs. Malloy lépett a társalgóba az aznapi postával. – Parancsoljon, kedvesem!

Emma felállt, hogy végre kinyújtóztassa végtagjait, majd lustán átfutotta a borítékokat; attól félt, hogy még több számlát és végső felszólítást talál. Elidőzött az apjának írt egyik levélnél, amelyen a feladó helyén ez állt: Cornwall, Ebford, Ebbington-kastély.

Az Ebbington-kastély volt Sir Giles Weston és családja központi birtoka. Félelemmel vegyes izgalmat érzett gyomrában, mivel már teljesen lemondott arról, hogy levelére válasz érkezzen.

De mivel apja teljesen ráhagyta a postája, különösen az egyre inkább szaporodó számlák felbontását és átnézését, csupán apró lelkifurdalást érzett, miközben feltépte a pecsétet és kihajtogatta a levelet.

Feszélyezetten az ajtó felé pillantott, csak azután kezdte olvasni a láthatóan sietve papírra vetett sorokat.

Tisztelt Mr. Smallwood!

Köszönöm levelét és szíves érdeklődését fiatalabb fiúgyermekeim iránt. Helyesen gondolja, ők már valóban elérték, sőt át is lépték azt az életkort, amikor két idősebb fiam is elhagyta a családi fészket, hogy néhány évet az önök intézményében, Longstaple-ben töltsenek. Lady Weston azonban úgy érzi, hogy legifjabb gyermekeink túl érzékenyek, hogy édesanyjuktól távol éljenek. Bár én személy szerint azon a véleményen vagyok, hogy e tapasztalat ugyanúgy a hasznukra válna, mint Henrynek és Phillipnek, és kétségtelenül erősítené jellemük fejlődését, úgy érzem, eleget kell tennem feleségem kívánságának e kérdésben.

Volna azonban egy ajánlatom, amelyet, kérem, fontoljon meg: eljönne tanítani az Ebbington-birtokra, mondjuk kétszer akkora összegért, mint a bentlakásos diákok esetében? Mindennél kívánatosabb lenne, ha egy éven belül felkészítené a fiaimat az egyetemre. Természetesen tisztában vagyok azzal, mekkora kérés ez tőlem, különösen most, hogy elveszítette szeretett feleségét, amelyről szomorúan értesültem. De ha bármikor környezetváltozásra lenne szüksége, kérem, ne késlekedjen tudatni velem. Mindig szívesen látjuk önt és kedves lányát is.

Tisztelettel:

Sir Giles Weston, Bart

Te jó ég! Micsoda gondolat! Hogy az apja adja fel a jól bejáratott Akadémiáját két diák magánoktatása kedvéért? Micsoda személyes szolgáltatás lenne ez! Fiatalemberek gyakran vállalnak magánoktatást előkelő házaknál, amikor vagyontalanul, friss diplomával a zsebükben kikerülnek az egyetemről. De mégis hogy feltételezhet valaki olyat, hogy Mr. John Smallwood otthagyná az otthonát és az Akadémiát is? Emma apja nevében is felháborodott a gondolatra. Lehet, hogy már híre is ment, hogy Smallwoodék a tönk szélére jutottak? Emma neheztelve dobta vissza a levelet a halom tetejére.

Zavartan álldogállt tovább, majd miután elmúlt a bosszúsága, újra elolvasta a levelet. Sir Giles levelének hangneme tulajdonképpen kifogástalanul udvarias volt, már-már mentegetőzött amiatt, hogy eszébe jutott ez az ötlet. Ő csupán azt szeretné, hogy a fiai megfelelő oktatásban részesüljenek, miközben meghajol felesége ostoba majomszeretete előtt.

Az első Lady Weston – Phillip és Henry édesanyja – meghalt, amikor a fiúk egészen kicsik voltak. Emma pedig Phillip mostohaanyjával kapcsolatos megjegyzéseiből tudta, hogy a második Lady Weston kissé nehéz természetű volt, aki a saját gyermekeit jobban szerette, mint a férje előző házasságából származókat. Emmában sajnálatot keltett Phillip beszámolója az asszonyhoz fűződő feszült kapcsolatáról.

Arra nem emlékezett, hogy Henry bármit is mondott volna mostohaanyjáról, bár ők ketten nem voltak barátok, ezért ilyen személyes dolgokról soha nem is beszélgettek.

A lány az Ebbington-kastélyra gondolt, arra a helyre, amelyet még sosem látott, de oly sokszor maga elé képzelte, amint az egy magas cornwalli sziklaszirt szélén meredezik. Természetesen örömmel látná viszont Phillip Westont, de emlékeztette magát, hogy a fiú még Oxfordban van, ahol valószínűleg harmadéves az egyetemen. Nem ül otthon, és lesi, hogy mikor látogatja meg őket.

Vajon meg kellene mutatnia a levelet apjának? Kételkedett benne, hogy fontolóra venné az ajánlatot, hiszen mostanában naponta több órát tölt édesanyja sírjánál. De ha mégis beleegyezne, vajon mit tenne Emma? Segítene apjának bepakolni, hogy elutazzon egy évre Cornwallba, miközben ő itthon marad Jane nénivel?

Egyrészről nem volt ellenére ez az elképzelés. Milyen sokszor javasolta neki Jane néni is, hogy taníthatnának együtt, és később, amikor már elérkezettnek látja az időt, hogy apját magára hagyja, akár Jane társa is lehetne a leányiskolában!

Most azonban apjának még szüksége volt rá. Emma évek óta segített neki: először édesanyja hosszú betegsége idején, majd még inkább halála után, amikor apja egyre rosszabb hangulatba került. A lány nem tudta biztosan, hogy apja képes lenne-e egyedül boldogulni. Bár az Ebbington-kastélyban csupán a fiúk oktatásáért lenne felelős, nem pedig egy egész intézmény vezetéséért. Nem kellene a bejáró diákok beosztásával törődnie, figyelmeztetőket írnia, vagy a tánc-, rajz-, illetve franciatanár különóráinak megszervezéséért felelnie. Igen, talán valóban segítene, ha apjának nem kellene ennyi mindenre figyelnie egyszerre. Emma azonban nem tudta, hogyan lenne képes apja eleget tenni egy ilyen kihívásnak, és vajon nem ódzkodna-e a gondolattól, hogy egyedül kell elmennie oda? Mert mi lesz, ha mégsem felel meg? Saját magát hozná kínos helyzetbe, és kénytelen lenne elviselni a megaláztatást, hogy elküldik. Azt pedig jelenlegi lelkiállapotában már biztosan nem tudná elviselni.

Emma, te a semmi miatt rágódsz! – korholta magát. Hiszen az sem biztos, hogy el akar menni!

Ám amikor vacsora után mégis előhozakodott a témával, apja meglepő módon felélénkült, és határozottan figyelni kezdett rá. Elevenebben hallgatta, mint évek óta bármikor.

– Tehát Sir Giles meghívott magához, és felajánlotta, hogy lakjunk ott? – kérdezte.

– Igen, de...

– Érdekes elképzelés... – A férfi arca felderült, miközben elgondolkodva bámulta a mennyezetet.

– Papa, biztosíthatlak, hogy én semmi ilyesmire nem kértem, csupán felvetettem neki, hogy esetleg hozzánk küldhetné két fiatalabbik fiát is.

Apja bólintott, annak ellenére, hogy úgy tűnt, egyáltalán nem zaklatta fel sem a meghívás gondolata, sem pedig lánya feltételezése.

Elkérte Emmától a levelet, a lány pedig átnyújtotta.

A férfi elolvasta, majd lejjebb tolta orrán a szemüvegét, és így szólt:

– Őszinte leszek veled, gyermekem, vágyom a változásra. Ebben a házban lézengve telnek a napjaim és éjszakáim. Azon a helyen, ahol szeretett feleségem oly sokat szenvedett... Mindenhol körülvesznek a tárgyak, amelyek őt juttatják eszembe, de nem a boldog időket idézik fel, hanem az elmúlt keserves éveket, e fájdalmas időszakot. Mit gondoltál, miért vagyok távol olyan gyakran?

– Én... azt hittem, hogy a sírját látogatod meg a temetőben – felelte halkan Emma.

A férfi vállat vont. – Néha persze oda is elmegyek, hogy megnézzem, rendben tartják-e a sírját, kihúzok egy-két gyomot, vagy kiviszek néhány szál virágot, de nem őt látogatom meg. Mert ő nincs ott, Emma. Ő már valahol máshol, a sivár longstaple-i temetőnél sokkal jobb helyen van.

A férfi szemét elfutotta a könny. Emma elfojtotta a sírást; a jövő jobban aggasztotta annál, mint hogy a múltat gyászolja

– De... Ebford... olyan messze van – dadogta a lány. – Cornwall legészakibb részén.

– Nincs olyan messze. És csupán egyetlen évről lenne szó. – A férfi elmélázva dőlt hátra: – Emlékszem, amikor Phillip az ebbingtoni birtokukról beszélt. Öreg kastély, magasan a szirten, közel a tengerparthoz. Gyönyörű utak kanyarognak végig a parton...

– De te nem azért mész oda, hogy a tengerparton sétálgass – emlékeztette apját Emma. – Azért leszel ott, hogy taníts.

– Igen, tudom, de biztosan lenne annyi időnk, hogy a természet szépségét élvezzük. – Most először mintha elbizonytalanodott volna. – Bár azt nem tudom, lenne-e kedved velem jönni, kedvesem. Mert már nem vagy kislány.

Emma felállt és az ablakhoz lépett, fejében kavarogtak a gondolatok. Vajon képes lenne rá? Hogy becsomagoljon és hátrahagyjon mindent, amit ismert, csak azért, hogy Cornwallban lakhasson egy évig? A lány érezte, hogy önuralma kezdi cserbenhagyni, és egyre jobban elhatalmasodik rajta a pánik. – Ezen még... gondolkodnom kell.

– Természetesen, kedvesem. Hiszen olyan hirtelen jött minden, szinte sokkhatásként ért minket, bár cseppet sem kellemetlen a gondolat, legalábbis nekem nem. De gondold csak végig, hogy mi lenne neked a legjobb. Én pedig elfogadom a döntésedet.

Micsoda felelősség! Vajon elfogadhatja a lehetőséget, hogy egy fedél alatt éljen Henry és Phillip Westonnal? Legalábbis úgy képzelte, hogy Phillip otthon lesz az iskolai vakációk idején, azt azonban nem tudta, hogy bátyja mit csinál mostanában.

Lelki szemei előtt megjelent Henry Weston: sötét haja vad hullámokban keretezi markáns arcát. Kísértetiesen zöld szeme fenyegetőn összeszűkül, amint megtiltja neki, hogy belépjen a szobájába, vagy éppen valami buta tréfát eszel ki ellene.

Megborzongott.

Odalentről csörömpölést hallott, amitől összerezzent. Micsoda butaság – gondolta, elhessegetve az ostoba érzést.

Megszületett benne az elhatározás, és már tudta, mit kell tennie: beszélni fog mindig higgadt nagynénjével, Jane nénivel. Ő biztosan nem akarja majd, hogy elmenjenek, hiszen olyan sokszor beszélt arról, hogy egy napon majd ő és Emma együtt fognak tanítani a lányiskolában. Az óvatos Jane-nel, aki világéletében kerülte a férfiak figyelmét. Igen, ő majd biztosan segít neki a döntésben!

Aznap este, nagynénje meghitt szalonjában üldögélve átadta neki a levelet. Kényelmesen hátradőlt, amíg nénje olvasott. Várakozás közben Emma tekintete a kezében levő teáscsészéről a finom fehér és rózsamintás teáskészletre siklott, amelyet a vitrines szekrényben tartottak. Milyen gyakran csodálta meg e készletet! Eszébe jutott, amikor megkérdezte Jane nénit, hogy miért nem használja sohasem, miért isszák évek óta ugyanazokból a régi, össze nem illő csészékből a teát.

– Azok túl szépek mindennapi használatra – felelte Jane néni. – Más alkalmakra tartogatom.

– Milyen alkalmakra? – kérdezte ifjonti kíváncsisággal Emma. – Az esküvődre?

– Az én esküvőmre? Te jó ég, dehogy! – Jane hunyorogva csípte meg a lány orrát. – Majd talán a tiédre. – Aztán elgondolkodva, távolba révedő tekintettel tette hozzá:

– Nem is tudom. Lehet, hogy egy napon mégis előveszem őket, de ma még nem.

A gyönyörű, régi teáskészlet most is ott pihent a polcon, és Emma szíve egyszerre elszorult. A látvány szomorította el, bár tudta, hogy nem kellene így éreznie. Eszébe jutott saját különleges teáscsészéje, amelyet édesanyjától kapott. Sokszor áttörölgeti és gyönyörködik benne, ám inni ő sem iszik belőle soha, akkor meg miért tesz fel ilyen kérdéseket Jane néninek?

A tekintetét visszafordította Jane Smallwood csontos arcára, hangsúlyos orrára és állára. Nagy, szelíden zöld szemei voltak, akárcsak Emmának. A lány mindig is szerette ezt az arcot. Az évek múlásával nénje szemei körül és homlokán a ráncok egyre hangsúlyosabbá váltak, Emma azonban még most is szépnek látta őt, bár úgy vélte, nem mindenki osztozna véleményében.

Jane összevonta szemöldökét, ahogy a levél végéhez közeledett, majd halkan megszólalt:

– Említi a fiait, Henryt és Phillipet... mindkettőre jól emlékszem.

Igen, nagynénje többször is találkozott velük, amikor szokása szerint átjött teázni, vagy mikor együtt sétáltak át a templomba, majd utána együtt ebédeltek, ahogy az elmúlt években oly gyakran.

Szempillája alól feltekintett Emmára. – Úgy hiszem, nagyon kedvelted egyiküket.

A lány érezte, hogy elpirul. – Phillip és én barátok voltunk, csak erről van szó. De ez évekkel ezelőtt volt.

Jane néni összeszorította keskeny ajkait. – Mit szólt a levélhez édesapád?

– Különös módon úgy tűnik, tetszik neki az ötlet. Bár azt mondta, hogy rám hagyja a döntést. Nekem azonban nincs kedvem összepakolni és elköltözni. Mi lenne akkor a házunkkal? És a könyveinkkel?

– Bérlőt könnyedén találhatunk – felelte Jane. – Én pedig majd vigyázok a házra, amíg távol vagytok.

Emma hitetlenkedve nézett rá. Igazán nem ezt a reakciót várta nénjétől. Remélte, hogy nem ezt fogja mondani. – De én nem akarok elmenni! – Hangja magasabb lett, panaszos hangszíne nem illett az általában kimért lányhoz.

Ekkor Jane így szólt:

– Tudom, hogy olvastál már Cornwallról, és most itt a nagyszerű alkalom, hogy meg is látogasd.

– Te azt akarod, hogy elmenjünk?

– Emma... – felelte Jane. Szeme elkerekedett, homlokát ismét összeráncolta. – Nem az a kérdés, hogy én mit akarok.

– De... – kezdte furcsa grimaszt vágva Emma. – Te sosem érezted a szükségét, hogy elmenj innen? Hogy elszaladj, és belevesd magad valami nagyszerű kalandba? Hogy úriemberekkel ismerkedj?

Jane tekintete a távolba meredt. – Talán nem ártott volna.

A lány elképedve ült. Azon gondolkodott, vajon nénjének eszébe jut-e még Mr. Farley, egy csodálója, akit egyszer azért kosarazott ki, hogy folytathassa a tanítást. Emma sosem találkozott az úriemberrel, de a nénje elmesélte, hogyan zajlott a találkozásuk, és megengedte neki, hogy a levelét is elolvassa.

Jane Smallwood kinyújtotta karját, kezét unokahúga kezére tette. – Emma, kérlek, ne érts félre. Elégedett vagyok a sorsommal, mert nagy boldogság nekem, hogy taníthatok. Ez azonban nem jelenti azt, hogy néha nem gondolok arra, vajon mi mindent mulasztottam el. Hogy milyen lehetett volna az életem, ha igent mondok egy kis kalandra.

Második fejezet

Edward Ferrars magánoktatásban részesült Pratt tiszteletes longstaple-i házában, Plymouth közelében...

Deidre Le Faye: Jane Austen: The World of Her Novels (Jane Austen regényeinek világa) című könyvéből

Emma apja nevében levelet írt Sir Gilesnak, amelyben elfogadta az ajánlatot, hogy egy éven át tanítsa annak fiait az Ebbington-kastélyban, a felajánlott fizetség fejében.

Emma még mindig ideges volt a jövőt illetően, aggódott amiatt, hogyan fog Phillip és Henry Weston reagálni, ha megtudják, hogy ő is az otthonukba költözik. A lány buzgón remélte, hogy egyikük sem tartja őt ezért túl arcátlannak, és semmilyen hátsó szándékot nem feltételeznek a döntés mögött, ami nem más, csupán egy jó lehetőség apja számára.

Legalábbis remélte, hogy jót fog neki tenni. Majdnem imádkozni kezdett, hogy így legyen, annak ellenére, hogy mostanában ritkán folyamodott imához. Világos volt számára, hogy isten már nem válaszol a fohászaira, ezért egy ideje nem is kért tőle semmit. Az elmúlt évek alatt megtanulta, főleg édesanyja halála óta, hogy senki másra nem számíthat, csak magára. Ha valami megoldásra vár, abban egyedül neki kell meghoznia a döntést. Utolsó vakmerő lépése – a Sir Gilesnak írt levél – is csak azt bizonyította, hogy döntése nagyon is helyes volt.

És bár rettegett az utazástól, abban a reményben, hogy rendezhetik anyagi helyzetüket, és apja kedélyállapota is javul majd, hajlandó volt maga mögött hagyni biztonságos és rendezett életüket, hogy édesapja a két fiú tanítója lehessen Cornwallban, Phillip és Henry Weston otthonában.

A tenyere már attól izzadni kezdett, ha csak eszébe jutott e gondolat.

Ahogy Jane nénikéje megjósolta, könnyedén találtak bérlőt a házukba. Jane-nek eszébe jutott, hogy a lelkész közeli szállást keresett családos húgának, amíg a férje a tengeren hajózik. Lakhatott volna a lelkész házában is, de a lelkészlaknak csupán egyetlen vendégszobája volt, az asszonynak viszont több gyermekről kellett gondoskodnia.

Emma apja beszélt a tiszteletessel, Mr. Lewisszal, és gyorsan nyélbe ütötték a megállapodást. Gyorsabban, mint ahogy Emma szerette volna. A lelkészt ugyan valóban ismerte, húgát és annak gyermekeit azonban nem. Mi lesz, ha nem vigyáznak majd a bútorokra és a dolgokra, amit nem tudnak magukkal vinni Cornwallba? Emma önvizsgálatot tartott. Az igazság az volt, hogy valójában nem is a bútorokat féltette a távollétükben, hanem az édesanyjától kapott teáscsészét és a könyveit. Azon tanakodott, vajon hány kötetet tud magával vinni.

Ugyanazon a napon, amikor apja megállapodott a bérbeadás feltételeiről, rövidke válaszlevél érkezett Sir Gilestól, amelyben hangot ad meglepetésének, ugyanakkor boldoggá teszi, hogy Smallwoodék hajlandóak voltak elfogadni az ajánlatát, és bármikor szívesen látja őket, amikor nekik megfelel.

Másnap reggel Emma és apja ellátogattak a helyi postakocsi-fogadóba, ahol a postatiszt menetrendje és tanácsai segítségével megtervezték az útjukat. Emma azonnal válaszolt Sir Gilesnak, hogy tájékoztassa őt érkezésük várható napjáról és idejéről.

Azután valóban hozzákezdtek a csomagoláshoz.

A poggyásszállítás magas költségeinek ismeretében Emma tisztában volt vele, hogy fejenként csupán egyetlen, szerény méretű utazóládát vihetnek magukkal. Tehát nem tudják minden könyvüket becsomagolni, sőt Emmának ki kell válogatnia legnagyobb kedvenceit. A lány nehéz szívvel kezdett neki a feladatnak.

Egy kosárra való könyvet sikerült összegyűjtenie, amiket nem akart magával vinni, de nem is volt szíve otthagyni a házban, nehogy tolvaj kezek megtalálják. Ezeket inkább átvitte Jane nénihez, akit megkért, hogy raktározza el, amíg vissza nem térnek.

Jane átnézte a kosárban levő könyveket: Robinson Crusoe, Nagy Péter története, Gulliver utazásai, Anekdoták fiataloknak és a többi.

– Mennyi gyermekkönyv, Emma! – állapította meg Jane. – Kételkedem benne, hogy ezeket valaha újraolvasod. Miért nem ajándékozod inkább a templomnak, vagy az egyházközség szegényeinek?

Emma gyomra összerándult. – Szeretem ezeket a régi könyveket. Sosem adnám oda senkinek. Soha!

Jane kiemelte közülük az egyiket, Ezópus meséit. – Ezt már biztosan kívülről fújod!

Emma mentegetőzve rázta meg a fejét, majd gyengéden kivette a könyvet nagynénje kezéből, és visszacsúsztatta a kosárba. – Csak ígérd meg, hogy vigyázni fogsz rájuk!

Aznap délután Mr. Smallwood megállt Emma hálószobájának ajtajában. Lányáról a nyitott utazóládára pillantott, majd az ágyon heverő ruhákra.

– Hogy megy a csomagolás, kedvesem?

– Nem könnyű mindent egyetlen utazóládába bepakolni. – Ajkát harapdálva kihúzott egy fiókot, majd beletuszkolt egy halom könyvet. Mindössze egyetlen kalappal és főkötővel kell beérnie. Aztán a két estélyi ruhát kezdte méregetni.

Az apja megszólalt:

– Ne feledd, nem örökre megyünk el, kedvesem! A könyveid ugyanitt fognak rád várni, amikor visszajövünk.

Emma arrébb tette az egyik estélyi ruhát. Vajon mennyire lesz majd szüksége? Nem valószínű, hogy elegáns estélyekre vagy összejövetelekre fogják őket hívni, hiszen végül is alig lesznek előkelőbbek, mint a szolgák.

Igen, a könyvei sokkal nagyobb megnyugvást jelentenek majd neki a hideg cornwalli estéken, mint a hűvös, ropogós selyem- vagy az áttetsző muszlinruhák.

Mire lesz még szüksége? A teáscsészéjére, természetesen. A kis sakk-készletre, amely majd átsegíti őket a hosszú, hideg estéken. Egy pár benti cipőre és egy pár bokacsizmára, ha apja valóban tengerparti sétákat akarna tenni, mint ahogyan tervezi. Egy meleg kabátot, körgallért, sálat és kesztyűt is csomagolnia kell. A lány tanácstalanul álldogálva próbált dönteni az egyik kezében levő Radcliffe-regény és a másikban tartott ékszeres ládika között. Talán valóban biztonságosabb lenne itthon hagynia az ékszerek nagy részét Jane néninél, bármilyen szerény is a gyűjteménye.

Végül egy kis üveg kölni bírta tétovázásra, amelyet Phillip Westontól kapott azon a napon, amikor elhagyta a Smallwood Akadémiát. Minden különösebb csinadratta nélkül adta át neki egyetlen kényszeredett vállrándítás kíséretében, és csak annyit motyogott hozzá:

– Gondoltam, örülni fogsz neki.

Hálátlanság lenne tőle, ha nem vinné magával. Így hát belegyömöszölte ezt is a már tömött kézitáskájába, és meghúzta a zsinórokat.

Május első hétfőjén Emma és apja kisétáltak Rachel Smallwood sírjához a temetőbe, majd megálltak a lelkésznél, hogy elbúcsúzzanak tőle, végül a szomszédban lakó Jane nénitől is elköszöntek. A két ház közti úton nénje csókot lehelt Emma arcára, aki ragyogó mosollyal viszonozta azt. Miközben apja a húgától búcsúzkodott, Emma elszántan megfordult, és elindult a ládáikat szállító lovas kocsi után.

Postakocsin utaztak a devonshire-i Longstaple-ből a Cornwall megyei Ebfordba, útközben húsz-huszonöt kilométerenként megállva, hogy kifizessék az útdíjat, vagy valamelyik fogadónál lovakat váltsanak. A különböző megállókban újabb és újabb utasok szálltak fel és le; némelyik egészen bepréselte őket a kocsi belsejébe, míg mások a kocsi tetején foglaltak helyet. Emma és apja azonban szerencsére végig a kocsiban utazhatott az egész napos úton.

A lány időről időre érezte, hogy apja őt figyeli. Amikor pillantásuk találkozott, a férfi felvont szemöldöke mintha azt kérdezte volna: jól vagy, kislányom? Emma megnyugtató mosolyt erőltetett magára, mert nem osztozott apja lelkesedésében, de emlékeztette magát, hogy mindezt saját magának köszönheti. Most pedig már túl késő volt, hogy meggondolja magát.

Ahogy a postakocsi egyre csak haladt, Emma igyekezett kordában tartani emlékeit Henry Westonról, de azok egyre csak visszatértek, és nyugtalanították őt. Próbált olvasni, de a hánykolódó kocsiban folyton émelygett a gyomra. Így hát végül a mellkasához szorította A hölgyutazók című kötetet, és rábeszélte magát, hogy inkább Phillip Westonra gondoljon. Eszébe jutott, ahogy ő és Phillip a menüettet gyakorolták a tanteremben, vagy éjszaka a csillagokat nézték együtt. A kedves Phillip vigasztalta őt, amikor édesanyja megbetegedett... Ám rossz természetű bátyjának emléke minduntalan visszatért, és kísértette a lányt a kimerítő utazás alatt.

Amikor Henry Weston megérkezett Longstaple-be, még mogorva és sértődött fiú volt, aki többnyire a szobájában tartózkodott. Ráripakodott Emmára, amikor az beszélgetni próbált vele, és megtiltotta neki, hogy hozzányúljon a holmijához. A lány gyorsan megtanulta, hogy bölcsebb őt elkerülni.

A következő szemeszterben Henry korán érkezett, a többi diák előtt. Kevésbé tűnt haragosnak, és mintha belenyugodott volna, hogy itt kell lennie. Amikor elunta, hogy egyedül van, kénytelen volt Emmát megkérni, hogy játsszon vele; először csak egyszer, aztán már hívta futballozni, krikettezni, lőni és vívni is. De mivel a lány nem különösebben kedvelte a sportokat, az effajta féktelen játékokat rendre visszautasította.

– Kártya? – kérdezte Henry kétségbeesetten.

– Utálok kártyázni – felelte Emma.

– Lovaglás?

– Nincs lovam, ahogy már tudja.

A fiú dühösen csattant fel:

– Hát nincs semmi, amiben jó vagy?

Emma mindennél jobban szerette volna visszaadni neki a sértést, de inkább lenyelte a dühös választ, ami már a nyelvén volt. Ehelyett nagy nyugodtan csak annyit felelt, hogy szívesen sakkozna, ha a fiúnak van kedve.

Henry vonakodva bár, de beleegyezett. A lány gyorsan rájött, hogy nagyjából hasonlók a képességeik, és bölcsen hagyta őt nyerni. Ettől fogva Henry már csak sakkozni hívta Emmát.

De amikor a többi fiú is megérkezett, Henry újra gorombán kezdett vele viselkedni, és egyre többet piszkálta. Amikor Emmát oly gyakran olvasáson kapta, fenyegető jóslatokat vágott a fejéhez:

– Tudod, a fiúk nem szeretik a könyvmoly kékharisnyákat! Vénlányként fogod végezni! Majd meglátod!

Aztán elkezdődtek a csínytevések...

Nem, Emma egyáltalán nem szeretett volna Henry Westonnal találkozni. Bárcsak Phillipet otthon találná! Nagyot sóhajtott, és azzal nyugtatta magát, hogy eléggé valószínűtlen, hogy az önelégült Henry Weston éppen a házitanító lányának társaságát keresné, akit valaha annyira megvetett.

Este érkeztek meg Ebfordba, senki nem várta őket. Az őr és az istállófiú lerakták a csomagjaikat a fogadó előtt, majd a lovászok elvezették a kimerült állatokat az épület háta mögötti istállóba. Ebford nyilvánvalóan az út vége volt, legalábbis erre az éjszakára.

Emma és apja tétován lépett a fogadóba. A homályos, alacsony mennyezetű helyiségben igénytelen öltözetű férfiak ücsörögtek, pipával a szájuk csücskében, a levegőben pedig sör és hal szaga keveredett.

– Várj meg itt – suttogta apja, Emma pedig megállt az ajtó mellett, amíg amaz odament a vendéglőshöz.

Az ivóban ülő férfiak gyanakodva méregették az idegen férfit. Emma idegesen pillantott körbe: semmi nyomát nem látta sem Sir Gilesnak, sem másnak, aki elég jól öltözött lenne ahhoz, hogy neki dolgozzon.

Apja megkérdezte a vendéglőst, hogy érkezett-e valaki az Ebbington-kastélyból az este folyamán.

A hézagos fogú férfi megrázta kopasz fejét, és így szólt:

– Nem. De most akkor kérnek-e sört, avagy nem?

– Nem, jó uram, csak érdeklődöm.

A férfi bambán John Smallwoodra meredt, majd visszatért a kezében levő fémkupa törölgetéséhez.

Mr. Smallwood felhagyott a kérdezősködéssel, és kivezette Emmát az ivóból.

A lány végignézett a macskaköves utca mindkét oldalán. A falucska a kikötő vonalát követve kanyargott; a keskeny öböl mindkét szélén sziklaszirtek meredeztek.

Ekkor apja így szólt:

– Megírtad Sir Gilesnak, hogy mikor érkezünk, ugye?

– Igen, de talán elfelejtette. Vagy valami fontosabb dolog jött neki közbe.

A férfi idegesen rázta meg a fejét. – Sir Giles túlságosan is figyelmes, mintsem hogy szándékosan elfelejtkezzen rólunk. Inkább az a valószínű, hogy a leveled elkeveredett, vagy a kocsis, akit értünk küldött, valamiért késlekedik.

Emma remélte, hogy apjának igaza van.

Újabb negyedórás várakozás után végül feladták, és fizettek egy szamárkocsis fiúnak, hogy szállítsa el őket és csomagjaikat az Ebbington-kastélyba.

– Abba a nagy házba mennek? – kérdezte a fiatalember ízes tájszólásban.

– Igen – felelte Emma. – Tudja, hogy hol van?

– Természetesen. Mindenki ismeri a kastélyt az egyházközségben. – A sziklaszirt teteje felé mutatott a kikötő túlsó oldalán. A szürkületben még látszottak a kastély aranylóan vörös színei.

Az izmos fiatalember felsegítette Emmát a kocsira. Apja felmászott mellé, majd a fiú ösztökélni kezdte a szamarat. Elhagyták a falut, keresztülmentek a hídon, majd fel egy meredek úton, amely egészen a szirtig emelkedett. Ahogy haladtak felfelé, úgy fújt egyre erősebben a szél és csökkent egyre jobban a hőmérséklet. Emma még jobban beburkolózott prémes télikabátjába. Az út egy éles kanyar után tovább emelkedett.

Alattuk a falu és a kikötői csónakok egyre kisebbnek és kisebbnek látszottak. A szamár hirtelen megmakacsolta magát, ám a fiú addig ösztökélte, amíg újra neki nem veselkedett az emelkedőnek. Ezután az út kiegyenesedett, és hamarosan egy füves hegyfokhoz értek.

Ismét megjelent előttük a kőből épült, hatalmas kastély. Megfigyelhették különböző magasságú tetővonalát, amelyen erődszerű kéményeket építettek, minden bizonnyal azért, hogy a viharos nyugati szél erejének ellenálljon.

A kastély előtt az út felhajtóvá szélesedett, majd kétfelé vált.

– A ház főbejáratához vagy a hátsó bejárathoz menjünk? – kérdezte a kocsis.

– Ó... – tétovázott a válasszal Emma, mivel eszébe jutott korábbi feltételezése, miszerint rangban alig lesznek előkelőbbek a szolgáknál. De vajon mennyi az az alig?

– Természetesen a főbejárathoz – felelte apja dacosan magasra emelt állal. – Sir Giles és a Weston család régi barátja vagyok.

A fiú megvonta a vállát, mint akit nem érdekli túlságosan, majd a szamarat a ház főbejárata felé irányította.

Emma arca megrándult a látványtól, amelyet nyújthattak. Hogy van merszük a főbejárathoz hajtatni, méghozzá nem is egy hintón, hanem egy szamár vontatta kocsin? Kíváncsi lett volna, milyen gúnyos kommentárt fűzne a jelenethez Henry Weston.

– Talán mégis inkább a hátsó bejárathoz kellett volna mennünk, papa! – suttogta Emma. – Ennyi poggyásszal!

– Butaság!

A kastélyhoz közeledve Emma még több részletét megfigyelhette annak. A külső kőfal a szürkületben halvány rózsaszínnek és szürkének tűnt. Új, György korabeli tolóablakokat látott az egyik, és régebbi, függőleges osztású ablakokat a másik felén. A masszív, sötét tölgyfából készült középkori kapun fekete kovácsoltvas csigavonalak és szerelvények voltak.

Nem sietett eléjük szolga, ezért amíg a fiatalember lesegítette Emmát, Mr. Smallwood leszállt, odalépdelt az ajtóhoz, és sétapálcájával háromszor koppantott az ajtón.

Egy perccel később az ajtó néhány centire kinyílt, és egy ötvenes éveiben járó férfi dugta ki rajta a fejét.

– Mi tetszik? – kérdezte, és gyanakodva méregette Mr. Smallwoodot, a szamár vontatta kocsit és a mögöttük heverő utazóládákat.

– Mr. Smallwood vagyok, ez pedig itt a lányom, Miss Smallwood.

Az inas lustán pislogott. – Várják önöket?

– Igen. Én vagyok az ifjabb Weston testvérek házitanítója.

A ráncos arcú inas egyre csak méregette a férfit, és aggodalmasan harapdálta az ajkát.

– Ki az, Davies? – hallatszott egy előkelő, finom női hang az ajtó mögül.

Az inas a hang felé fordult, hogy válaszoljon. – Aszondja, hogy a neve Smallwood, asszonyom. Aszondja, hogy ő az új házitanító.

– Házitanító? Micsoda?

A nő hanglejtésében hallható hitetlenkedéstől Emma gyomra összeszorult. Kinyitotta kézitáskáját, hogy elővegye Sir Giles levelét, amely bizonyítékul szolgál ittlétükre. Nem is álmodta, hogy szüksége lesz rá.

Az inas hátralépett az ajtóból, hogy utat engedjen egy csinos, estélyi ruhát viselő hölgynek, ámbár Emma észrevette, hogy haja kissé zilált, és az ajtót is csak félig tartotta nyitva.

– Szóval ön Mr. Smallwood, ugye? – kérdezte.

Apja levette fejéről a kalapot, és meghajolt. – John Smallwood vagyok. Ön pedig, ha nem tévedek, Lady Weston. Személyesen még nem találkoztunk, de volt szerencsém vendégül látni fiait, Henryt és Phillipet longstaple-i Akadémiámon.

– A mostohafiaimat. Igen, valóban hallottam már a nevét, uram.

Túl sok érzelem tükröződött az arcán ahhoz, hogy Emma lajstromba vegye őket. Az asszony bocsánatkérő mosolyt erőltetett az arcára, és így szólt:

– Sajnálom, de nem számítottunk önökre.

Emma érezte, hogy elvörösödik. A halvány fényben nem tudta kivenni apja arckifejezését, de hangja mintha kissé védekezővé vált volna.

– Valóban? De hiszen éppen Sir Giles kérte, hogy lányom és én oktassuk ifjabb fiaikat saját házuk kényelmében!

– Igazán? – vonta fel az asszony a szemöldökét.

– Igen, mi pedig több mint két héttel ezelőtt válaszoltunk is a levelére, hogy elfogadjuk az ajánlatát.

– És elküldtük utazásunk és érkezésünk részleteit is – bólintott Emma.

Lady Weston a lányra villantotta tekintetét, de az apjához címezte mondandóját.

– Ezt bizony elfelejtette nekem megemlíteni! – Hátrapillantott a válla fölött, majd így folytatta:

– Sajnos rendkívül alkalmatlan időpontban érkeztek. – A háttérben heverő ládákra pillantott. – De a lelkiismeretem nem engedi, hogy megkérjem önöket, jöjjenek vissza egy másik alkalommal, hiszen már későre jár...

Emma apja megdermedt. – Igazán nagyon sajnáljuk, ha kényelmetlenséget okoztunk önnek, asszonyom. Talán e fiatalember hajlandó lesz visszavinni minket a faluba...

Ekkor egy másik hangot is kihallottak az ajtó mögül, egy mély férfihangot. – Micsoda? Ki...? Te jó ég! Teljesen kiment a fejemből, hogy ma érkeznek... tudom, ez megbocsáthatatlan bűn.

Az ajtó szélesebbre tárult, és az ötven-egynéhány éves Sir Giles jelent meg esti öltözékben, a nyakkendője nélkül, amely így engedni láttatta nyakán a petyhüdt bőrét.

– Mr. Smallwood, kérem, bocsásson meg a kellemetlen fogadtatásért. Teljességgel az én hibám. Attól tartok, a beszéd nem az erősségem, ahogy arra drága feleségem, Lady Weston is minduntalan emlékeztet, és amire minden oka megvan. – Bocsánatkérően leszegte a fejét, és bozontos szemöldöke alól pillantott fel rájuk. – Kérem, jöjjenek beljebb!

Apja Emma felé fordult. – Emlékszik a lányomra, Emmára?

A báró szeme elkerekedett. – Ő lenne a kis Emma? Nahát! Amikor utoljára láttam, csak ekkora volt! – mondta kezét mellmagasságig emelve.

– Nos, igen, a gyerekek felnőnek. Ahogy, gondolom, Henry és Phillip is.

A hátuk mögött a kocsis megköszörülte a torkát, Mr. Smallwood pedig megfordult, és benyúlt az erszényébe. Sir Giles elővett egy egykoronást a zsebéből.

– Engedje meg, kérem – mondta, és az ezüstérmét a kocsis kezébe tette. – Köszönjük, Tommy. Jó éjszakát!

A fiatalember könnyedén zsebébe csúsztatta a pénzt. – Köszönöm, uram.

Mr. Smallwood lehajolt a kisebb útitáskáért, mire Sir Giles megint tiltakozott.

– Nem, nem, hagyja csak! Az intézőnk majd egyenesen a... a szobáikba viteti a poggyászt. Nos, talán mégsem egyenesen, ám addig is jöjjenek be! – Azzal kinyitotta előttük az ajtót.

Mr. Smallwood maga elé engedte Emmát.

A lány belépett a hatalmas, kétemeletes előcsarnokba, közben igyekezett nem túlságosan bámészkodni. A terem láthatóan elég régi volt, ellentétben az ablakokkal, amelyeket az oldalszárnyakban látott kintről. A sötét faburkolatú falakon kardok és pajzsok lógtak.

Sir Giles a kövezett padlón át az előcsarnok túlsó feléből nyíló ajtóhoz vezette őket. – Jöjjenek velem a szalonba! – A feleségéhez fordult. – Kedvesem, hozatnál teát és valami harapnivalót a vendégeinknek, kérlek? Mr. és Miss Smallwood bizonyára megéheztek a hosszú utazás során.

Lady Weston hűvösen elmosolyodott. – Természetesen, drágám – felelte a nő, és hátat fordított. – Van valami különleges óhajod, hogy mely szobákat készíttessem elő?

Sir Giles láthatóan zavarba jött; nyilvánvalóan megkímélte volna a vendégeket attól a felismeréstől, hogy még nincsenek készen a szobáik. Bekísérte Smallwoodékat a szalonba, ismét bocsánatkérően nézett rájuk, majd elnézésüket kérte, hogy egy rövid időre magukra hagyja őket.

Bár Sir Giles becsukta maga mögött az ajtót, Emma elkapott néhány szót a házaspár között zajló feszült párbeszédből.

– ...északi szárnyban.

– Nem lehet megjósolni...

– ...semmit a fiatal hölgyről...

– Egyelőre.

Egy pillanattal később Sir Giles visszatért. Emma úgy tett, mintha a falon levő bekeretezett térképet tanulmányozná.

Sir Giles elmosolyodott, és megdörzsölte a kezét. – A tea és a frissítők hamarosan megérkeznek. Amíg várakozunk, megkínálhatom önöket egy pohár itallal?

– Nem mondok nemet egy pohár szíverősítőre – felelte Mr. Smallwood.

Emma azonban így szólt:

– Én inkább megvárom a teát, köszönöm.

Sir Giles elővett egy kristályüveget, és kitöltött két pohár brandyt. – Gondolom, elég kimerítő napjuk volt. Először az utazás, aztán a kedvezőtlen fogadtatás. Remélem, kárpótolhatjuk majd önöket.

– Szóra sem érdemes. Csak azt reméljük, nem alkalmatlan az érkezésünk.

– Nem, egyáltalán nem. Csak meg vagyok lepődve, ugyanakkor örülök is, hogy eljöttek.

– De hát... nem kapta meg a válaszleveleinket?

– Nos, de... igen. Csak mostanában nagyon elfoglalt voltam, és nem tudtam elég figyelmet fordítani a postára. De mindent elrendezünk most, hogy végre itt vannak!

Sir Giles odavitt egy poharat Emma apjának, majd így folytatta:

– Bizonyára örömmel hallják, hogy nem hanyagoltuk el teljesen a fiúk oktatását. A helyi lelkész tanítja őket latinra és görögre, szóval még nem vadultak el teljesen. – A férfi zavartan kuncogott.

Mr. Smallwood elmosolyodott. – Ezt valóban örömmel hallom.

Sir Giles poharával egy fotelhez sétált, és kényelembe helyezte magát a párnák között. – Említette Henryt és Phillipet.

– Hogy vannak? – kérdezte Emma apja. – Találkozhatunk velük ittlétünk alatt?

– Igen. Phillip Oxfordban van, de a szemeszter végén hazalátogat. Henry viszont nemrég elutazott néhány napra... nos, családi ügyben, de hamarosan ő is hazajön.

A lány apjának felderült az arca. – Pompás!

Emma is mosolyt erőltetett az arcára, bár a gyomra görcsbe rándult a hallottaktól.