Bartók Imre

A NYÚL ÉVE

Libri Kiadó

Budapest

A TRILÓGIA RÉSZEI

A patkány éve (2013)

A nyúl éve (2014)

A kecske éve (2015)

Copyright © Bartók Imre 2014

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Dunajcsik Mátyás

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-458-3

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

Félj: a világtalan fal szemmel tartja lépted –

igéket rejteget a holtnak hitt anyag:

ne tartsd hát esztelen céljaid eszközének!

A sötét lényekben istenek alszanak;

s mint szem, mit héj s pillák rejtve tartanak:

szűz szellem ég a kő kemény kérge alatt!

Gérard de Nerval: Intés

(Képes Géza fordítása)

ELSŐ RÉSZ

November elején a szokottnál is nagyobb nyomású anticiklon húzódott New York partjai fölé, száraz, csípős hideget és fejfájást hozva magával. A szürkeséget csak egyetlen órára töltötte fel színnel a hajnali derengés, és ilyenkor, mint egy túlnövekedett bőrredő, a narancssárga ég összegyűrve borult a város fölé. A láthatáron, akár megannyi elszabadult léggömb, biolumineszcens medúzák puha foltjai lebegtek. Ha rájuk vetült egy-egy kósza napsugár, nyomban felforrósodtak, és sercegő hangot adtak ki, mint a serpenyőbe ütött tojás.

A néhány hónappal korábbi geomágneses vihar kisülései itt-ott még belekaptak a csecsemőfejekre emlékeztető felhők fátyolszerű szövetébe és a föld betonjába égett, fölmeredő gumiabroncsokba. Azok számára, akik még láthatták őket, a vakítóan fehér elektrosztatikus karcok olykor a világfa groteszk paródiájának alakját öltötték – vékony, satnya törzs, melyből ezernyi, bogyós gyümölcsben végződő ágacska szalad szét minden irányba. A vihar emléke helyenként százméteres, a sztratoszféra felé nyújtózó nyitvatermőket varázsolt azok fölé, akik a veszélyes órákban nem emelték kezüket, mancsukat, karmos végződéseiket ijedtükben az arcuk elé. A háromszázezer voltos kisülések elültével csak kábulat maradt hátra, és valamiféle fémes íz a kiszáradt, vértelen ajkakon. Meg nem született biológiai utódok vészterhes keltetői csüngtek alá a horizontról, és csak nagy ritkán bukkant elő közülük a napkorong, az itt maradottak őrzőjének tébolytól izzó baziliszkuszszeme.

A táj, noha még nem volt teljességgel halott, de bizonyosan haldoklott. Haláltusájának gyötrelmei során közömbössé vált a még élőkkel szemben, és azokkal szemben is, akik az új időszámítás kezdete után, már e vidék halott méhében fogantak. Senki sem tudta volna megmondani, hányan vannak pontosan, de feltételezhető volt, hogy a többség nem sajátította el a beszéd és a fogalmi gondolkodás képességét. Imbecillis humanoidok rejtőztek az utcák alatti alagútrendszerekben, és pusztán a szaglásuknak engedelmeskedve keresték az élelmet. Cammogó, vagy éppen ijedten verdeső emlősök kísértettek az éjszakában. Jelenlétük a megpörkölődött városban mintha csak az élet nosztalgiája lett volna önnön eredete iránt, visszatérés a nyelv előttibe és a sejtések varázskertjébe. Visszatérés az organikusan értelmetlenbe, a jelentés hiányának remegő mozdulatlanságába, amelyben az önfenntartás vágya ismét elfoglalja méltó helyét a szellem hierarchiájában, és elvezeti a teremtményeket a lét kétdimenziós variánsához, melynek koordinátáit a félelem és az éhség határozzák meg.

Az emberek történelme úgy emelkedett ki a barbárságból és hullt vissza aztán ugyanoda, hogy a nyugalom ideje éppen csak egy levegővételre volt elég. Egy levegővétel, és némi tisztánlátás, annak felismerése, hogy a hideg álmok szőttese már egyetlen kéz melegétől képes lángra kapni. A süllyedés és romlás panaszai visszhangoztak a reggeli szélben. Egyetlen vízcsepp morfológiája gazdagabb és bonyolultabb volt a műholdakat létrehozó technikai tudásnál. A hópelyhek finomstruktúrája gúnyt űzött a felhőkarcolók gőgös geometriájából. Az egykor mitikus épületek most önmaguk emlékműveiként álltak, és mozdulatlanul viselték, ahogy az egyre erősödő viharokban széles ablakaik bepiszkolódnak, betörnek, falaikat kilúgozza a mérgező permet, és szép lassan állványzatukra fonnyadnak mind, amelyen aztán úgy áll majd az itt-ott megmaradt borítás, mint egy elveszett kontinens etnológiáját bemutató tárlat kiállított csontvázán a megtépázott szoknyanadrág.

Az átalakult természet lassú, megfontolt hadjáratot vezetett a védtelenül maradt civilizáció ellen, és mindenki tudta, hogy nemsokára totális győzelmet arat.

Gonyolék szomorkásan lépkedett előre tapogatómirigyekben végződő tripodjain. Két elülső lábával többé-kevésbé képes volt a megfelelő mozgáskoordinációra, valószerűtlenül megnyúlt, földig érő farkcsontja, amelyre hajlamos volt harmadik lábként tekinteni, főleg az egyensúlyozásban volt a segítségére. A három láb eltérő hossza és felsőtestével szembeni aránytalansága azonban nem tette számára lehetővé a kecses, kiegyensúlyozott lépéseket, ezért a mozgása távolról inkább apró, külön erőfeszítést igénylő szökkenések sorozatának tűnt. Ahogy kiért a Bryant Park sarkára, a tekintetét felemelve épp el tudta olvasni a szemközti ház falán ki tudja mióta foszladozó óriásplakát szövegét: „A város, amely sosem alszik – és mégis tele van álmokkal!”

Az elmúlt órákban nem kifejezetten gyors észjárásának minden szinaptikus kapcsolódása egyetlen gondolat körül forgott, és elnyújtott, végtelen ellipszisekben körözött a reá osztott feladat körül. Meg kellett találnia az újabb iratot. Olyan gondolatfoszlányok rebbentek ide-oda tudata membránjai között, mint „szöveghermeneutikai kultúra”, „fajnemesítés”, „második hiposztázis” és, ami mind közül a leghomályosabbnak tűnt a számára, „potens szingularitás”. Mivel a pontos jelentésükkel nem volt tisztában, mindegyik fogalomhoz különféle hangulatokat társított, hogy meg tudja különböztetni őket egymástól.

A Hangtól hallott ezekről a dolgokról. A Hang azt mondta, az élet rejtélyeiről beszél, a hetedik kapu mögött feltárulkozó titkokról, arról a varázslatról, ami az éj függönye mögött lappang. Arról beszélt, hogy egy napon mindenki megért mindent. Gonyolék hitt neki, és minden igyekezetével azon volt, hogy eleget tegyen a rá kiszabott feladatnak, és hogy fellelje azokat a szövegeket, amelyek segítségével a Hang majd még érthetőbben ki tudja fejteni nekik a tanítását, sőt akár újabb elemekkel is bővítheti azt. Prédikációi során nem győzte kiemelni, hogy integratív elképzelésekről, és egy olyan életvilág kialakításáról van szó, amelyben mindannyiuknak helyet fognak teremteni.

Gonyolék nem tartozott az hacienda legintelligensebb lakói közé, de képes volt az indukcióra, a dedukcióra, a végleges és rugalmas következtetésekre, és képes volt érzékileg megragadni bizonyos absztrakt elgondolásokat is, noha ennek során saját maga sem volt pontosan tisztában azzal, hogy milyen mentális műveleteket végez éppen. Az hacienda számos lakójával ellentétben a beszédkészséget is elsajátította, noha olykor csillapíthatatlan dadogás tört rá, igaz, ezt mostanában egyre jobban képes volt kontroll alatt tartani. Gyakran előfordult, hogy csak keveset értett abból, ami körülötte történt, ám annál kíváncsibbnak és érdeklődőbbnek mutatkozott, amikor eszmecserébe keveredett valakivel. Hegyezte a fülét, bármerre járt, és feszült figyelemmel hallgatta a Hangot, amikor éppen a zooszemantikáról tartott előadást. De a leginkább édesanyja szavait itta, hiszen egyke lévén majdnem mindent neki köszönhetett.

Az anyja nem sokkal a születése után hunyt el agyhártyagyulladásban. Előtte is sokat betegeskedett a kis hölgy, már Gonyolékot is nehezen hozta világra, és a gátsebe sosem gyógyult be igazán. Azonkívül egyre súlyosbodó migrén is gyötörte, amelyet legnagyobb sajnálatára a fiára is átörökített. Annál nagyobb volt benne az igyekezet, hogy ha már ilyen nehéz körülmények között született a kis csöppség, legalább a környezetéhez képest elfogadható neveltetésben részesítse. Ő nevezte el Gonyoléknak is. Amikor még csecsemőként megkérdezte tőle, hogy ez mit jelent, azt felelte: „Csillagszemű”. A poronty ekkor még nem értette a csillag szó jelentését, de a válasz mégis oly megnyugtató volt, hogy aznap éjjel a szokásostól eltérően békés álmai voltak.

Gyakran gondolt erre, és most is eszébe jutott, ahogy a parkot elhagyva a szürkületben vánszorgott előre egy kidőlt falú épületekkel szegélyezett sugárúton az egyik New York-i közkönyvtár felé. Csupán néhány autóroncs és egy-egy földből kicsavarodott, elkorhadt fa szegélyezte az egyhangú utat, mely madártávlatból olyannak tűnt, mint egy márgával kibélelt folyómeder, amelyből a baktériumok kiölték az élővilágot. Tudta, hogy hová tart, hiszen elegendő ideje volt kiismerni a várost, és az haciendán térképek is a rendelkezésükre álltak. Megtanulta kiolvasni a szavakat, felismerni a jeleket, a bonyolultabb formákat. Abban nem volt biztos, hogy hosszabb szövegeket is képes volna önállóan értelmezni, de bízott benne, hogy ilyesmire nem is lesz szüksége. Az ő feladata elvégre nem volt több, mint az azonosítás, a begyűjtés és a biztonságos szállítás.

Az hacienda mélyén megbúvó, éjjel-nappal zsongó és forrongó, csak a hajnali órákban, rövid időre elcsendesedő méhkaptárban az ünnepségek alkalmával elhangzott imádságok és kántálások rendre úgy végződtek: az iratok, iratok, iratok. A Hang beszélt hozzájuk, és utat mutatott, miközben – ahogy rejtélyesen fogalmazott – „filológiai precizitással” különféle szövegekre hivatkozott. Lábjegyzetekről, appendixekről, paragrafusokról éppúgy szó volt, mint Stephanus-számokról és leltári sorszám szerint iktatott, széfek mélyén szunnyadó kéziratokról. A gondolati rendszerek palimpszesztusáról beszélt, a virtuális és a lényegi egymásba való átjátszásáról. Arról, hogy nem szabad bántani a saját fajtánkat – noha hozzátette, hogy a többségnek olyan fajtája van, amelybe rajta kívül alig tartoznak mások. Mindannyian a Teremtés hapax legomenonjai vagytok, mondta. Los Alamosról beszélt, arról, hogy szunnyad valami a sivatag mélyén, ahol még sosem járt semmi, ami tudna járni. Vermonti laboratóriumokról beszélt, tekercsekről, kappadókiaiakról, a megfelelő táplálkozásról, agykontrollról és az Értelemre és Cselekvésre különváló Egyről.

A Hang volt az Értelem. A többiek, ez a hűséges, tarkabarka nyáj, amelynek Gonyolék maga is tagja volt, a Cselekvés. Az Egy pedig a fölöttük-előttük lebegő célzatos nyugalom, az eljövendő ország, választott hazájuk. A jövő, ami egyedül rájuk várt.

Gonyolék nehezen fogta fel a prédikációk mélyebb értelmét, noha csekély térfogatú agyvelejében is legalább félmilliárd bionukleusz dolgozott azon, hogy a helyére tegye a hallottakat. Iratok, szövegek, tanítások. Hivatkozások, lábjegyzetek, izgalmas kis aszteriszkek a holt nyelveken leírt szavak végén. Igazság, amely egyszerre önmaga és a nem-igazság indexe is. Ösvények, amelyek kettéválnak, ismét egyesülnek, és végül önmagukba torkollnak.

Szövegek, amelyek a szellem érzékeny kalligráfiájával íródnak. A tudat, ahogy önmagára eszmél a nyomdafesték kémiájában. Lapok, amelyek körbeérnek a végső, gömb alakú könyvben.

Gonyolék többnyire jól végezte a rá kirótt feladatokat, de az is előfordult, hogy a pofonból értett csak igazán. A Hang persze nem bántotta, hiszen ő senkit sem bántott. Sokan voltak azonban, akiket képes volt manipulálni, egyetlen gondolatával parancsolhatott nekik, egyetlen rezdülésével utasíthatta őket. És persze sokan kifejezetten ajánlkoztak és sorba álltak azért, hogy érvényt szerezzenek a Hang által megfogalmazott büntetőjogi maximáknak – az hacienda feltörekvő, alváshiányos, véreres tekintetű teremtményei, akikben felborultak az önfenntartás ösztönei. Gonyoléknál jóval ostobább, masszaszerű verőlegények, pálcikavékonyságú fegyverhordozók és kámzsás, félautomata gépfegyverrel felszerelkezett, gyanús ábrázatú papnövendékek sorakoztak a falak mellett a szertartások idején, miközben a gyülekezet hajlongva vette föl a Hang szavainak ritmusát, és jámboran igyekezett azonosulni az általa közvetített küldetéssel. Mindannyiuk küldetésével, túlélésük eszközeivel és céljaival.

A Hang arról beszélt, hogy a leghomályosabb órán bátorságra van szükség. Bátorságra és biztatásra, valamire, amiből erőt meríthetnek. A Hang a sivatag kegyes istenéről, és egy eljövendő korról beszélt, amelyben a sivatag istene visszahúzódik a homok és a forróság mélyére, és léptei nyomán, ahogy nyughelyére tart, sosem látott növények ezrei szöknek elő a sárgásan égő talajból. A Hang a terraformálás fokozatairól beszélt. Azt mondta, a föld megművelése együtt jár majd a szellem megművelésével, ami szükségképpen elvezet a nyelv és a lét megműveléséig.

Azt mondta, magányos szavakkal szórták fel a lét kertjeit, és őket, az új lények forrongó csoportjait azért hívták életre, hogy összeszedegessék ezeket a szavakat, és értelmet teremtsenek közöttük. A halhatatlanság kicsiny gócait kell a két kezükkel megalkotniuk, hogy aztán lelkiismeretükre hallgatva transzba essenek a látványtól.

A Hang szeretett beszélni. Nem fogta vissza magát, és olykor hosszú órákon keresztül szónokolt. A közösség tagjai jöttek-mentek közben, noha az elkötelezettek mindig ott tartózkodtak, ahol hallhatták, az hacienda legnagyobb csarnokában és a környező folyosókon, a folyosókról nyíló szobákban és az alagsori kazánok mellett. Féleszű mutánsok, leukémiás torzszülöttek görnyedtek egymás vállára, füleltek, majd ájtatosan diskuráltak a hallottakról, és végül, miután elköltötték szerény vacsorájukat, az üveglapok közti, színpompás álmokba merültek.

Imbolygó értelmüket a közös tudás és gyarapodás esélye kapcsolta egymáshoz.

A Hang emlékeztette őket a Nagy Viharra, amelyből születtek, és mindannyiukat figyelmeztette az előttük álló feladatokra. Elmagyarázta nekik, hogy minden, ami körülveszi őket, érez, és nincs semmi a földön, ami ne volna méltó a létezésre. Elmondta, hogy a szervetlen anyag csupán alacsonyabb foka a szervesnek, olyasvalami, amit gyöngéden magukba kell fogadniuk. A természet egysége a természetes és a mesterséges egységében keresendő. Az organikusnak szüksége van a pusztán anyagszerűre, hogy azon keresztül visszataláljon önmagához. Gazdag konténerek és titkokkal teli szemétlerakók vették körbe őket. Barátságos hulladék hevert mindenfelé, amerre csak tekintettek. Az új jelszavak: könny, viasz, fém. Zümmögő papok celebrálják a jövendő születését, amelynek kellő figyelemmel és alázattal ők maguk is részeseivé válhatnak.

Mert az anyag gazdagsága semmihez sem fogható, és az organicitás már ott megjelenik, ahol egyetlen csiszolt kődarab kifordul a fellazult földből, hogy magába szívja a napfényt. Ott van mindenben, ami mozog, bugyog. Ott remeg a magukra hagyott gépzongorák húrjai között, az ólommal bélelt bunkerek pihenőszobáiban és a tengereken veszteglő, irdatlan olajfúró tornyok legkisebb csavarmenetében is.

A Hang maga is élen járt a változatos biológiai formák megvalósításában, hiszen egy alig félméteres krómacél hengerben tartózkodott. A henger egy optikai szálas berendezésen keresztül kapcsolódott a megafonokhoz, a mozgatásáról pedig a testőrei gondoskodtak.

Gonyolék nem ritkán elragadtatással hallgatta a beszédeit, bár az is előfordult, hogy egy-egy elképzelésétől megrettent. Csak kapiskálta, mit jelent az, hogy az a sáfrányszín gúnyába bújt, kegyes sivatagi isten „még egyszer, mindent feléget maga körül, és kimarja a sejtek spiráljait”. Nyugtalanság fogta el, amikor a Hang arról beszélt, hogy „az anyák és a cerkófok ideje lejárt”, hiszen az ő anyja ekkor még élt, öregecskén, nyomorultul, de azért ott tengődött az hacienda hátsó kamráinak egyikében. Igaz, foszlottak már a ruhái, és az ajka is egyre cserepesedett az elfekvőben. Csak ritkán kukkantott be hozzá egy-egy ápoló, hogy némi élelmet adjon be. Gonyolék néha meglátogatta, és apró, színes tárgyakat vitt neki, amiket a városi útjai során gyűjtött be. Előfordult, hogy ezzel sikerült mosolyt csalnia az arcára, máskor azonban az anyja olyan kimerült volt, hogy meg sem ismerte.

Gonyolék szerette a friss levegőt, a léptei nyomán felszálló port, a sikátorokban álló, régóta mozdulatlan betonkeverőket. Külső felderítőként a felszerelése részét képezte egy automata termosztát a bal csuklóján, ami a hőmérséklet mellett a levegő összetételét is jelezte. Nem volt teljesen tisztában az összetevők természetével, de azért nyugodtan konstatálta, hogy tizenhét százaléknyi oxigén mellett még mindig nyolcvan százalékpont fölött reszket a nitrogén. Ez volt a kedvenc légnemű eleme, azt szerette benne, hogy olyan kiszámíthatatlanul csúszós. Ha kiöltötte a nyelvét, megkötött rajta valami, és erről a valamiről gondolta azt, hogy nitrogén. Apró kristályok jelentek meg sörtékkel tarkított, mélyen barázdált ízlelőbimbócskáin. Bárcsak anya is látná, gondolta, majd visszahúzta nyelvét a szájába, kivárva, amíg a kristályok megolvadnak, és jóleső érzést hagynak maguk után.

A Hang, noha előretekintett, újra és újra arról beszélt, hogy ahhoz, hogy felépíthessék a jövőt, szükségük van az elmúlt korok nagy gondolkodóira is. A Hang közvetítette számukra ezeknek a gondolkodóknak a legfőbb elképzeléseit, beszélt nekik arról, hogyan jegecesedtek ki elméleteik az Eszme és a Valóság közötti örök szürkezónában. A gondolkodók merész szarvasokként járták ezt a zónát, és kapirgáltak. Amit a felszínre hoztak, az kezdeti likviditása után többnyire hamar megkötött: ez volt a Gondolat. Erről beszélt a Hang. A munkaérték-elmélet, a nyelvjátékok végtelen folytathatósága, az irreverzibilis gesztusok, a tulajdonképpeniség és a sajáttá tevő elorzás, ezek voltak a legfőbb hívószavak. Persze olykor elhangzottak másfélék is, mint a lehetséges világok elmélete, a transzcendentális analitika, a koponyatan. Játék a szerepekkel, mígnem az egyik életre kel, és megírja az Egy maszk vallomásai című művét. A belátás, hogy minden számít, és hozzájárul a teljességhez. A nagylábujjon nőtt tyúkszem szintén arról árulkodik, hogy a jövő közelebb van a jelenhez, mint a múlt, és hogy a lehetetlen nem más, mint a lehetségest meglepő valóság.

A Hang örömmel figyelte, milyen hatással van hallgatóságára. Kedvtelve morzsolgatta elméjük porzóit, és elégedetten simított végig létük üvegházának csendes falain. Mesebeszéd volna hát a Teremtő, ha bárányai oly kíváncsian bégetve heverednek le köré?

A „burzsoázia” szó hallatán a bubópestises arcú, fallikus papok egyként remegtették meg csápjaikat. A „rejtély nem létezik” formula a pálcikatestű, távolról nagyra nőtt sáskának látszó lények tekintetébe csempészett érzéseket és lángokat, miközben az hacienda magas mennyezetéről ismeretlen eredetű nyálka permetezett rájuk. A surranópályán álló, térdig érő, magukat gombának álcázó, titániumborítású trogloditák többnyire akkor kapták fel a fejüket, amikor a Hang „az egyetem önkinyilatkoztatásáról” beszélt. Mivel a többségnek fogalma sem volt róla, miféle egyetemről van szó, a Hang nyomban elmagyarázta, hogy az egyetem nem más, mint az hacienda, ahol megtelepedtek. Az egyetem a tudás bölcsője, a jövő érzékeny teremtményeinek keltetője, a kongó üresség, amelyből minden élet felfakad. A középpont, amely körül a faj szétszórja önmagát. Egy hatalmas fegyverraktár, a mélyében kritikus mennyiségű plutóniummal, és még több valódi fegyverrel, amelyeket a Hang utasítására néhány hónapja hoztak el a Watervliet Arsenalból.

Gonyolék leszegett fejjel, tűnődve folytatta útját. Némán ténfergett előre az úttorlaszokkal, felfordult kocsikkal és a földből kifordult betontömbökkel tarkított rengetegben, megtapogatta a házak málladozó falát, itt-ott megérintette a lehullott vakolatot, és amikor újabb százötven méter megtétele után – a GPS hibátlanul működött – a termosztát jelezte, hogy eső közeleg, behúzódott egy nyitott csarnokházba. Nem messze, az egyik oldalra fordult kocsiban évek óta mozdulatlan, az oszlás előrehaladott állapotában lévő emberi alakot látott. A ballonkabát és a sapka szemérmesen eltakarta a kiszikkadt csontokat. A holttest úgy nézett ki, akár egy méretes, fröccsöntött játékfigura.

Egyelőre nem érzékelt mozgást, de nem ártott figyelnie. Igaz, a figyelem és az óvatosság nem tartoztak az erényei közé. Gonyolék mindig is hebehurgya és álmodozó természet volt. Az anyja is mondogatta neki, miközben beszélni tanította, és a kis csöppség szeme újra és újra lecsukódott. Lágyan cirógatta a gyermeket az ölében, miközben a hálókamrákat összekötő folyosókon visszhangzott a Hang éppen aktuális előadása, amelynek beszéde kezdetén a Transzcendentális bakteriológia címet adta. Éppen az új faj hormonális elváltozásairól és a rendkívüli tempóban lezajló egyedfejlődés lehetőségeiről volt szó, amikor az anyja a szájába dugta megfeketedett mellbimbóját. Gonyolék az ismerős nedű hatására elszenderedett, és később semmire nem tudott visszaemlékezni az elhangzottakból.

Az útburkolat helyenként érintetlen maradt, másutt viszont a betonban bombatölcsérre emlékeztető hegek keletkeztek. A helyenként felhevült úttesteken a menekülő lánctalpasok fogsorainak harapása hagyott nem múló nyomokat. Gonyoléknak sok helyütt igencsak egyensúlyoznia kellett, hogy ne bukdácsoljon alá ezekbe a sötét, korommal teli vermekbe, amelyek némelyike egyenesen a város alatt futó alagutakba torkollott. Járt már odalent, és nem voltak róla kellemes emlékei. Egyszer egy közös portya alkalmával egy papnövendék beleejtette a kurbliját az egyik árokba, és őt utasították, hogy ereszkedjen le a kötélhágcsón, és hozza fel neki az eszközt. Gonyolék engedelmeskedett, noha nem jó kedvében keresgélt, lapátolt a sötétben, és azt sem szerette, ahogy szőrös, surrogó testek motoszkálnak körülötte. A lábait birizgálták, és mikor megtalálta, amit keresett, és rövidke karjával már el is kapta a kötelet, hogy elinduljon fölfelé, valami megharapta.

Valami nagy és ocsmány dolog lehetett. Nem derült ki, hogy mi volt az, de utána egy hétig lázasan feküdt, és látomások gyötörték. Újraélte a születését, megálmodta a vihart a fejük fölött. Látta az égen végigseprő, narancsszínű tornádókat, és a belsejükben sistergő villámokat. Látta a megvadult tenger hullámait, ahogy a hidak megroggyant talapzatát nyaldossák. Hallotta az anyját sikoltozni, és noha még ki sem bújt a méhéből, látta a szülőszoba bejáratában álldogáló, aggodalmas ábrázatú szomszédokat. Hallotta a Hangot a születése pillanatában dörmögni az epekeina tész ousziász titkáról, a horizonton túli horizontokról, az atommaghasadás angyalairól és a monadológia rejtelmeiről. Akkor értesült az infinitezimális kalkulusról, amikor átbújt a feje a méhszájon. Vajon megőrződött benne ez a tudás? Vajon a harapást követő hallucinációk valamiképpen a valóságra voltak hivatottak emlékeztetni, a prenatális, artikulálatlan és teljes tudás birtoklására?

Évek teltek el a kataklizma óta. A vég kitervelői, bár erről egyelőre senki, még a Hang sem tudott, arról is gondoskodtak, hogy továbbörökítsék az oceanográfiát az ismeretlen jövőnek. Mindennél csodásabb vizeket örököltek a nem létező tengerkutatók, mert a tervezők bonyolult szerkezetet készítettek, amelyet még néhány éve bocsátottak le a Mariana-árok közelébe. A finomhangolt műszer először begyűjtötte a legrégebbi DNS-mintákat a tengerfenékről, és az előzetes algoritmusok varázslatos kontraszelekciójának köszönhetően igen hamar rekonstruálta a valaha élt legnagyobb élőlényt, amelyet aztán ultrahangos és mágneses keresés révén képes is volt megtalálni és irányítani, dacára a rendkívüli nyomáskülönbségnek. Az eredmény néhány irgalmatlan méretű, éjfekete trilobita lett, ámde még ez az érzékeny műszer sem volt olyan tökéletes, hogy az organizmus sokáig létezhessen. A monstrumok alig néhányat lapátoltak iszonytató, száznyolcvan méteres uszonyaikkal, és máris elpusztultak – legalábbis a szintetikus apertúrájú rádiólokátoron egy előre nem látható meghibásodásnak köszönhetően nem volt többé nyoma a tömzsi és ormótlan fenevadnak.

Az egyik példány éppen két hete hólyagosodott fel annyira, hogy lassan felszakadozó teteme elemelkedett az árokveremtől, ahová a rövid intermezzo után alászállt, hogy folytassa évmilliós álmát, és most ismét felemelkedőben volt, hogy kikössön Coney Island partjainál. Amíg ez be nem következik, addig egyedül a Brooklyn partjaira sodródott néhány kunyhó méretű, szürkésfehér metszőfog fog árulkodni arról, hogy a háborgó mélységet is elérte a változás.

Gonyolék orrjáratait ebben a pillanatban megtöltötte a tenger felől érkező sós víz illata. Bár a vízbe sosem merészkedett volna be, ezt a szagot szerette, és gyakran tett felfedezőutakat a manhattani partszakaszokon.

Nem tudta, fogalma sem volt róla, nyúltagyának egy bánatosan fodrozódó területén mégis sejtette, hogy valami jóval nagyobbnak válik a részesévé. Valaminek, aminek bizonyára sosem értheti meg az igazi arányait. Egyszerűen csak engedelmeskedik a Hangnak, szót fogad, beáll a végtelen hajlásszöge alá, és reméli, hogy nem szakadnak rá a csillagok.

Egyszerűen csak eljut a könyvtárig, és megteszi, amire kérték.

Éppen ezen morfondírozott, amikor odaért. New York harmadik legnagyobb közkönyvtára előtt állt. Az oromzaton gipszcsigák virítottak, a bejárat mellől fojtogató bűz áradt egy ponyva alól. A kitárt ajtó nyikorgott az elrozsdásodott sarokvason. Odabent homály és por uralkodott, és alig lehetett kivenni bármit is. Gonyolék nyelt egyet – ez kissé fájdalmasnak bizonyult, a torka ugyanis nem perisztaltikusan, hanem egy örvényszivattyúhoz hasonlóan működött –, átlépte a ponyva alatt szunnyadó, mozdulatlan tömeget, és bement.

Az előtér üresnek mutatkozott, de Gonyolék tudta, hogy sosem lehet elég óvatos. Az elmúlt hetek során a pengeéles fogú farkasok és a savat köpködő mosómedvék jelentették az elsődleges fenyegetést, de találkozott már egyéb megvadult teremtményekkel is. Az övére erősített erszényhez nyúlt, amelyben a bicskáját tartotta. Nem, talán ezúttal nem lesz rá szükség.

Átment egy kétszárnyú üvegajtón, és a könyvtár beosztására vonatkozó kiírást kezdte böngészni. Szórakoztató irodalom, Ezoterikus irodalom – ennek láttán ismét nyelnie kellett –, Vámpír- és Erotikus irodalom – megrázta a fejét –, és végül, a harmadik emeleten: Filozófia. Eredetileg valami más lehetett ott, ugyanis a műanyag táblán lévő betűket lefestették, és mellé macskakaparással vésték oda a „filozófia” szót. Különös, gondolta Gonyolék. Bárhogyan is, ő ezt a helyet kereste, őt ide küldték.

A levegő itt párásabb volt. Olyan illatok terjengtek, amelyeket még soha életében nem érzett. Orrának kis sörtéi izgatottan táncra perdültek. Felkapaszkodott a harmadik emeletre, miközben a pára egyre csak nőtt, és mikor végre ott állt a lépcső tetején, már úgy érezte magát, hogy ahhoz hasonló forróság veszi körül, mint amit az hacienda kazánjának karbantartása során szokott érezni, azzal a különbséggel, hogy a forróság ezúttal kellemes volt. A meleg simogatta és átölelte, valósággal bebugyolálta érdes bőrét.

Elállt a lélegzete. A harmadik emelet, ahol a filozófiai könyveknek is lenniük kellett, egy arborétum volt.

A polcokat repkény és borostyán futotta be. A padlón, akár megannyi, természetellenesen felduzzadt véna, mindenfelé különböző vastagságú, mélyzöld indák csavarodtak, nyomukban Hatsepszut fáraónő kedvenc növényével, a Boswellia sacra keskenyebb és szálkásabb szárainak kapillárisszerű hálózatával. Gonyolék – részben a fojtogató páratartalomtól és ózontól, de leginkább az áhítatos meglepetéstől – alig kapott levegőt. Még sosem látott semmi ehhez foghatót. A polcok előtt tuják és pálmák álltak, és lepattogzott kérgű törzsek csavarodtak a távoli mennyezet felé. A falakat barnásra festette a moha és a penész, az alattuk növekedő, hatalmas kucsmagombák kalapjain tenyérnyi legyek és színpompás kukacok nyüzsögtek.

Az egész szövevény úgy lüktetett és zúgott, mintha egyetlen szervezet volna. Aztán a zümmögés közepéből egyszer csak cuppanó hang hallatszott – egy óriási, húsevő növény kitárta rózsaszín száját, és elnyelt egy egész botsáska-generációt. Gonyolék hátrahőkölt, de a három lába közül a csökevényesebb beleakadt egy komiszan kiálló indába, és elzuhant. Kis híján hátrabucskázott a lépcsőn, de még idejében megkapaszkodott egy korhadt, avas szagot árasztó gyökérben. Amikor feltápászkodott, látta, hogy a helyiség arculata leheletnyit megváltozott. Az indák tekeregni kezdtek, és azok a szárak, amelyek az imént még az F-G sorban álltak, most áthúzódtak a H-I sor közé. Látta, hogy ezek ugyanazok az indák, hiszen egyedül az F-G sor növényeit pettyezték különös, citromsárga foltok. És ahogy némán figyelte a reszkető pálmaleveleket, a mocorgó jácintokat és páfrányokat, a tarka kétszikűeket és zárvatermőket, az indák, mintha csak neki jeleznének valamit, ismét megindultak előtte, és átkúsztak a következő, J-K jelű sor felé, majd a K oldalon megálltak az egyik polc előtt, elindultak felfelé, megragadtak néhány kötetet, és…

Gonyolék megbabonázva figyelte, ahogyan a hatalmas, parafiletikus tenyészetből kiszökő zöldessárga és fakóbarna kacsok egyenesen felé közelítenek, hogy átnyújtsák neki a könyveket. Vajon a Hang tudta, hogy ez vár rá idebent? Lehetséges, hogy ezek a növények tényleg gondolkodnak, esetleg olvasnak a gondolataiban? Képtelenségnek tartotta az ötletet, de mégis, akkor hogyan lehet, hogy az a húsos kar már az ölébe is pottyantott két vaskos kötetet? Ahogy a címlapra pillantott, újfent elállt a lélegzete – hiszen pont ezért jött ide! Éppen erről beszélt neki a Hang! Csak a szerző nevét ismerte persze, ezt a különös nevet. Egyike volt azoknak, amelyeket a Hang oly sokszor említett a gyülekezet számára a beszédei során.

A Boswellia sacra kipárolgó aromájától bódultan, a filodendronok árnyai alá húzódva remegő ujjaival végigsimított a két fedőlapon.

KARL MARX: A POLITIKAI GAZDASÁGTAN KRITIKÁJA, III. KÖTET

KARL MARX: BOTANIKAI ÍRÁSOK

Az első kötet borítóján sötétszürke alakok mozgolódtak mindenféle hatalmas, vasból készült eszköz között. Gonyolék érdekesnek találta a képet – figyelemre méltó választás a Hang részéről! Hiszen a borítón ábrázolt jelenet nem sokban különbözött az ő népének mindennapjaitól. Munka, fáradság, végeláthatatlan küzdelem, de egyúttal becsület és büszkeség, a dolgos élet fáradt és láthatatlan örömei.

De hiszen ez csak a harmadik kötet. Vajon hol lehet az első kettő? Arra nincs szükség? Az is feltűnt neki, hogy a kötet a Pingvin kiadónál jelent meg. Kiskorában sokat hallott róla. A Pingvin egy háromemeletes, kétfejű rémálom, aki valahol Bronxban rejtőzik. Az egyik pap óva intette attól, hogy a környékére merészkedjen. Állítólag agyakkal táplálkozik, de bizonyos mendemondák szerint megkíméli a területére betolakodók életét, ha kellemesen el tud velük beszélgetni. Gonyolék még senkivel sem találkozott, aki azt állította, hogy beszélt volna a Pingvinnel.

A másik kötet borítója épp olyan húsevő növényt ábrázolt, mint amilyet az imént látott a könyvtár távolabbi sarkában. Ez azonban nem tátotta ki recés, tüskékkel borított száját, hanem mozdulatlanul, a környezetébe szinte beleolvadva, némán várakozott. Öblös kis kacsóit összefonta maga előtt, mintha imádkozna. Baljós jelenség volt, és Gonyolék egy percig nem is tudta eldönteni, hogy ezt a könyvet is magával vigye, vagy maradjon a másiknál, amelyről biztosan tudta, hogy a Hang is igényt tart rá.

Miközben ezen morfondírozott, ismét feltámadt a zümmögés az arborétum mélyéből. Ezúttal mélyebb volt és fenyegetőbb, mintha dongók dörgölőztek volna egymáshoz, hogy megfenjék idegméreggel teli tüskéiket.

Ahogy oldalra pillantott, meglátta a tuják mögött feszítő húsevő növényt. Mostanra alighanem elfogyasztotta a sáskákat, mert moccanatlanul állt, száját összezárva, akárcsak fajtársa a rejtélyes könyv borítóján. Gonyolék zavartan pillantott hol a kezében tartott könyv fedőlapjára, hol a tőle alig szökkenésnyire meredező növényre, és nehezen tudta eldönteni, hogy mit is lát valójában. Vajon a képzelete űz vele tréfát? Lehetséges, hogy hasonló hallucinogének keveredtek a könyvtárt uraló tömött párába, mint amelyek az aknákban megesett harapást követően gyötörték?

Csak nem egy rosszindulatú kökörcsin pillantott rá az imént? Valami megtapadt rajta, mintha hártya borítana itt mindent, műanyag, valami fémes… Mesterséges fosszília, szépséges máz, mely elevenebb az életnél. Megkettőződött teremtés, a lét hatványa, melynek csúcsán a tudás rügyezik, igen, mintha erről is beszélt volna a Hang egy esős délutánon, mikor az hacienda széles ablaktábláit veszettül ostromolta a szél.

Magához szorította a könyveket, megfeledkezve arról, hogy esetleg összenedvesíti az oldalakat a bőréből itt-ott megállás nélkül, lassan csordogáló nedvvel. Hátrált egy lépést, majd még egyet, és ahogy a lépcső peremére lépett, és egyensúlyát elveszítve kalimpálni kezdett, a levegőben reszketve egy hosszú pillanatig látta, amint a húsevő növény szélesebbre tárja a száját, mint korábban, és tüskék helyett valódi, zománcozott fogak szöknek elő a növényi torokból, és a könyvtár minden reszketeg növénye hajladozni kezd, hogy egyetlen szót zümmögjön felé:

– Gonyolék…

Hideg vette körül. Hideg és valami fenyegető könnyűség. Kloroform.

Az utolsó, amit látott, mielőtt lebucskázott volna a lépcsőn, egy hatalmasra nyílt szem volt, egyetlen szem tízezer alakban, ahogy őt nézte meredten, vádlón, minden bimbóról, minden tövisről, minden inda hegyéről és hajlatáról, a polcsorokat befonó pázsitszőnyeg minden rojtjáról, a sarkokban álló platánok leveleinek éléről és a padlóköveket szétfeszítő gyökérzet minden göcsörtjéről – egyetlen, bíborban és karmazsinban úszó szem, amely őt nézte, és az ő nevét mondta.

És ahogy hátrafelé zuhant – a kölyökhájának köszönhetően nem szenvedett komoly sérüléseket –, a gondolatolvasó arborétum kísértete követte. Ott volt vele a második emeleten, a lektűrök hosszan elnyúló sorai között is. Ahogy végigszaladt közöttük, úgy érezte, a kötetek lángnyelvekként meredeznek felé. Csípték a bőrét, és a háta mögül még mindig hallotta a nevét.

– Gonyolék…

Nem mert visszanézni. Hóna alatt a két kötettel – remélve, hogy a Hang elégedett lesz a zsákmánnyal – elérte a szemközti ablakot. Nem volt bezárva, úgyhogy kimászott rajta a tűzlépcsőre, majd leereszkedett egy sikátorba, míg végül elő nem bukkant a könyvtárépület mellett futó utcán. Még mindig reszketett az izgalomtól. Felnézett az égen gomolygó, deres fellegekre, majd nagy levegőt vett, és az ürességtől kongó utcákon elindult hazafelé.