SZÉP VERSEK 2014

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Magvető Könyvkiadó, 2014

Válogatta és szerkesztette Szegő János

Borító Pintér József

ISSN 0586-3783

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A versek az alábbi lapokban jelentek meg:

2000, Alföld, Apokrif, Bárka, Csillagszálló, Élet és Irodalom, Eső, Forrás, Helikon, Hévíz, Híd, Hitel, Holmi, Jelenkor, Kalligram, Kortárs, Korunk, Látó, Litera.hu, Magyar Lettre Internationale, Magyar Napló, Mozgó Világ, Műhely, Műút, Pannonhalmi Szemle, Palócföld, Pannon Tükör, Parnasszus, Prae, Székelyföld, Szkohlion, Tiszatáj, Új Forrás, Vigilia.

In Memoriam Borbély Szilárd

A  KÖTET SZERZŐI

Aczél Géza

Áfra János

André Ferenc

Ayhan Gökhan

Ágh István

Bajtai András

Balaskó Ákos

Balázs Imre József

Balla Zsófia

Báthori Csaba

Beck Tamás

Bertók László

Bogdán László

Borbély Szilárd

Csobánka Zsuzsa

Csukás István

Deák Botond

Dékány Dávid

Erdős Virág

Fehér Renátó

Fenyvesi Orsolya

Garaczi László

Gerevich András

Gergely Ágnes

G. István László

Györe Balázs

Halmai Tamás

Haraszti Ágnes

Hartay Csaba

Hevesi Judit

Imreh András

Jász Attila

Jenei Gyula

Juhász Ferenc

Kabai Lóránt

Kántor Péter

Kerber Balázs

Keresztesi József

Kiss Judit Ágnes

Korpa Tamás

Kovács András Ferenc

Kőrizs Imre

Krusovszky Dénes

Kurdi Imre

Kürti László

Lanczkor Gábor

Lázár Bence András

Lövétei Lázár László

Markó Béla

Marno János

Mesterházi Mónika

Mohácsi Balázs

Molnár H. Magor

Nádasdy Ádám

Nagy Márta Júlia

Nemes Z. Márió

Oravecz Imre

Orcsik Roland

Pál Dániel Levente

Pál Sándor Attila

Pallag Zoltán

Payer Imre

Petőcz András

Pollágh Péter

Poós Zoltán

Schein Gábor

Sopotnik Zoltán

Stiller Kriszta

Szabó Marcell

Szabó T. Anna

Szijj Ferenc

Szlukovényi Katalin

Szőcs Petra

Szöllősi Mátyás

Takács Zsuzsa

Tandori Dezső

Tatár Sándor

Térey János

Toroczkay András

Tóth Kinga

Tóth Krisztina

Ughy Szabina

Varga Mátyás

Vasadi Péter

Vécsei Rita Andrea

Visky András

Vörös István

Zalán Tibor

Závada Péter

Zilahi Anna

Zudor János

ACZÉL GÉZA

akác

hol vagyunk az ártatlan gyerekkortól pedig a fehéren bólogató nyírfaerdőkre is ráférne olykor egy kis jeszenyines líra melybe a misztikus földanya a szétszedhetetlen táj az együtt lélegzés melege van beleírva mikor a mélyülő tekintetekben fauna és flóra tágasan értelmezett víziója a létben érdekek nélkül összeegyezkedik cuppogó zsombékjain erre kóborolhattak nem is oly régen közeli őseink kiknek természetes mozdulataiból a víg utód a rousseau-i energiákat még fölérezte ám mielőtt nagyot fordult volna a világ cinikus kedve ott a keleti végeken melynek vélt geológiai határa érthető okokból mai kis hazánk legyen magam is belebotlottam egy szép természeti áriába hisz körülöttünk a kóros kiszáradásban ritkulni kezdtek az ősi fák és talán lélekben kissé már a keletiség biztonságos élményétől is elfordulva a származás bonyolultan alakuló rendjét fel nem dúlva hódítani kezdett az akác szimatolgattuk langy estéken súlyosan terjengő finom illatát s élveztük ha tüzünkön fűszeres füstjével pattogott a fája azóta persze folklórrá szelídült az élmény és csúszik vissza egy művilágba mi nekünk spontán megadatott

akárhány

uraim nagyképűség nélkül el tudják önök képzelni az ötvenes évek elején egy vidéki kissrác szellemi horizontját aki mást sem látott soha csak hogy a vörös zászlókat kibontják és vígan harsognak recsegve persze ez a disszonáns ropogás lehetett a különös kor felemás lelke az üst nagyságú hangszórók kopott házak falára vagy a kókadozó fákra felszerelve s a gyerek furán viselkedő szüleit lesve bámulta miként készülnek a szeles ünnepi menetre alázatosan elnyűtt ballonkabátban kicsit már benne az árban csak apró rezzenésekkel jelezve mindezekhez azért senkinek sincsen kedve s hajaztak kicsit a félelemre ám némileg bízva abban is hogy otthon vannak a tömeglelésben nem lesz pánik nem törik majd ablak a penzumot letudva pedig igen jól fog esni a félig előkészített rántott hús friss uborkasalátával nem sokat érthettem belőle de az ösztön azóta valahogy másfelé szárnyal s menjen bármerre megrendít a tömegek vonulása akárhány párt kicsiny életemben akárhány álca idegenül cseng bennem a demonstrációk kora délelőttje s késő délutánja ha egy magamnak kitalált kieső szögből a zajongókon elmerengek 

akármerről

tudom nem vagyok én baross bárki de azért másfél századdal később a vasutat megreformálni olykor kedvem szottyan igazából nem tudom ez meg milyen ösztön tán gyerekként módosabb helyeken ha irigykedve lestem miként kanyarog megtervezetten a nagy asztalokon az expressz fülemben azonnal csattogni kezdtek a váltók és misztikusan rejtőzködtek az alagutak de az is lehet mikor nagyapa a füstös kis gőzös mögül a postakocsiból naponta a kisállomáson leszállt miután én az apró gyerek lábaim lóbálva vártam a romos megálló egyetlen padján még a nagy kanyar előtti vonatfüttyből rám ragadt valami közlekedési mámor s azóta bárhol utazom elkap némileg furcsa izgalom jól felszállni s indulás előtt legalább egy óra bár a másik nagymamám kiérkezési csúcsait sosem válthatom valóra nem beszélve a politika ravasz útvesztőiről mivel pillanatnyilag öreges önzéssel roboghatok legelöl akármerről jön a masina hiszen az álságosan megindított szociális lavina ingyen elsodor bármelyik hazai tájra s noha sejtjük nincs ez elég jól kitalálva sütkérezünk a tévedésen mert a halott szállítás majd egészen fölkerekíti az árakat

ÁFRA JÁNOS

Kevés leszek

Szemedbe néznék, de talán kevés leszek,

ezerféle zaj bömböl, furakszik közénk,

és nem csak a zene, a pupillád is hideg,

szégyenöröm, hogy egész nap veled.

Szégyenöröm, hogy egész nap veled

lennék, mint lenni csak egyedül lehet,

és hallgatnám melleiden át a szíved,

a visító zuhanyrózsát végigszántva.

A visító zuhanyrózsát végigszántva

a pórusokon, félelmet súrolnék le rólad,

vágyat ölelésben dörzsölnék bőröd alá,

zuhanyzó üvegén törném a számat.

Zuhanyzó üvegén törném a számat,

ahogy hozzád dőlök, átkarolom lábad,

de csak a levegő fogy, ahogy tisztulsz,

és köréd szilárdul velem az emlékezet.

Köréd szilárdul velem az emlékezet,

minden kedves és fáradt mozdulattól.

Felejtésre ajánlott, kipróbált gyógymódok,

ezektől nyílnak még kitölthető terek.

Ezektől nyílnak még kitölthető terek

a nőben, ha a szeretet belül talált helyet.

Bevált terápiák, félrevezető leírással,

hisz átoperálhatatlan, ami benned sikerül.

Átoperálhatatlan, ami benned sikerül

belőlem, mint ébredő állatban az első álom,

szunnyadó emberben az élet. Átmenetileg

minden hordozó egy elhordható benyomás.

Minden hordozó egy elhordható benyomás

a létben, mennyi kedves szó esett félre mellettünk

így, észrevétlenül. Közben a legapróbb félelmek is

bevésődtek. Saját erdőnk ráncos oszlopai.

Bevésődtek saját erdőnk ráncos oszlopai

a bőr alá, az arc elé, a hang mögé és a szembe.

Vajon kibírják ezek a nézések az öregedésem?

Felolvasol, és szemüveged kedvesen billen.

Felolvasol, és szemüveged kedvesen billen félre,

mikor öledbe hajtott fejemen az első szürke hajszálat

észreveszed, hiszen őszülni már nem lehet akárkivel,

most végre szemedbe néznék, de talán kevés leszek.

Sodrás

Szabályosan keresztbe szelt

hang ütközik egy zongora íveivel,

és köré máris hálót sző az előszivárgó

sötétség. A tér első pillanatában

fekete szálak törlik el egy steril táj

tisztaságát – miként kozmosz méretű

papírlapot az ősrobbanás után, teleírják.

Féregjáratokat nyitnak végeláthatatlan

zsinegek, majd ahogy később az emberi

szervek, kapcsolódnak egybe a szövetek.

Fekete kebelezi be a fehéret, és némaság

sodor befejezés nélküli jelsort a kibogoz-

hatatlan zongora köré. Elviselhetetlen

forróság a fény szóródásában.

Az alvó kert

Minden omlás a vakító fényt idézi,

ami kiszakadt a tekintetekből és megtört ezerszer

a víz felszínén. Sziklákat morzsol a mélybe

az ég hallgatása – évmilliónyi pillanattal repedeztek szét,

majd roskadtak az elszáradt szirtek az óceánba,

mint emberi üvöltések nyílttengeri hónapok után,

a vízözönt követve. A tajtékból tetemek tűnnek fel,

puffadt állatok és emberek képeznek mintázatot a kék alapon,

a hullámok morajlása elsüllyedt történeteket mesél –

törött végtagok és hajótestek furfangos betűivel.

De a szilánkok fölött, az első földközeli köd párájában,

hosszú sodródás után nyugalmat talál egy zsáknyi érzelem –

egy sebzett arcú lány, aki néhány nap múlva

fényjelekkel lépre csalja erős csónakod.

Kikötsz és máris éhezi az érintésed. Hamar elfogadod,

hogy ti vagytok az egyetlenek, mellkasodhoz feszül,

te hagyod, s ő magába enged. A hajlatok felfedezése

után pedig zsákod magvai szétperegnek az alvó kertben,

betöltik a földeket, és már forrong feletted az égbolt.

Izzadt végtagjaidon még tisztábban ragyog a Nap,

majd hirtelen eltűnik. Az első vihar felsokszorozza

forró földetekben a még felfedezetlen vágyakat,

melyek majd lassan életet építenek maguk köré.

Ettől fogva a megszületők a fény irányába törekszenek,

közös emlékeket feledve taposnak porzó testeken.

Most már más irányba görbülnek az emberi hátak –

mint zsákok egy eltévedt csónak két végében.

Ez hát a kezdete és a vége minden dolognak.

Kifáradás

Mint szemből az éjszaka,

úgy szakítja ki belőlünk a fényt,

hogy itt vagyunk. A vagyunk

legnyomasztóbb értelmében.

Elmetélve mindattól, ami azelőtt

egyben volt. Hitünk szerint.

Saját szagod hamar elillan

a születés után, csak vágy marad,

hogy közelebb kerülj minden

tőled különálló ismerősséghez.

Ezért mozdulnak görcsösen

a térdhajlatok. Ezért remeg

hideg kézfej, és görbül gerinc

a hátrafordulások zavarában,

miután lyukat mélyesztett

köréd a gyermekkor.

Aztán a gödör alján

szitálod a törmelékeket.

Keresésre kényszerít az akarat,

a legvastagabb könyv,

amit még nem írtak meg.

Háború a hatalom térképén,

a bőrön. A kifáradás esztétikája,

amint a víz párologni kezd

belőled. És egyszer csak

hirtelen, tágra nyílt

szemekkel halsz meg,

mintha még soha.

ANDRÉ FERENC

kének

kipárnázna még a lendület,

tollat tömve a bőrbe, a húsba,

omladozó tompa testüreg

ragad, akár a manöken rúzsa,

bomlik a tér, fullad a felleg,

elcsikorognak a csikkek a járdán,

bálnavidéken zúgnak a percek,

szólna a lég: hát kelj fel és járvány,

meddig húzható e szótag?

marja akár gége a lúgot,

kirepült madárt a lószag,

tikkadoznak a kis vezúvok,

roppanó kis ujjperceink

rendeződve ciklusokba,

létezésünk míg elkering,

várakozunk, nem szuszogva.

AYHAN GÖKHAN

Évforduló

Zitának

mint egy magától értetődő nászdal

hurkán átvetem magam,

az alsó rész pontatlan súlyával,

a felső rész szabályos súlypontjával

kiegyensúlyozom a több mint néhány évet.

azt a nélkülünk-életem

nélküled-se értem évet,

a vigasszal arányosan teszem helyre

a hiány okozta mit-sem tudni semmittevések

komoly sötétjét az életemben.

két különálló testrészünkben ugyanolyan

véráram fut és tart középre egyre,

akár a te és az én életem. mintha te

egylényegű lennél velem, pont fordítva van:

az alacsonyabban fekvő, buta árnyék

egy-ugyanolyan színű árnyékkal lép

kölcsönhatásba, és innentől kezdve: el se

kezdve feleslegesebb arról beszélnem, hogy

az évekből: életünkből következően osztható-e egyre,

nélkülünkre a nélkülem.

ÁGH ISTVÁN

Jékely 100

„Mi kétezerben nem élünk, szegénykém,

az új évezred nem lel itt bennünket”

(Új évezred felé)

Hogy megérem az új évezredet,

születésem idejéből reméltem,

s valóra vált, sőt több mint egy évtized

múlt, miután múltam célját elértem,

most már csak élni szeretnék, céltalan

ténfergek itt, s vissza-, visszatekintek,

pedig nem látom, ami még hátravan,

homályos, rövidlátó szemeimmel.

Jékely Zoltán egész évszázadot

nézett előre, s döbbent a halálra,

mikor nem látta magát fiatalon

esélyesnek akkora távolságra,

melynek végén a jelenkor rémei

jövőre váltva pusztították egymást,

égő házak az elődök képeit,

új idegenek az utódok arcát.

Majd megtudhatta, micsoda borzalom

a gépesített madár-apokalipszis,

ha a kéményfüst sem száll gyanútlanul,

s veszélyes a tiszta forrásból inni,

talán a vadon rejtett még örömet,

ahogy a horgász egyenként kifogta,

örök nyugalmát érezhette meg

tükörképében, együtt a halakkal.

De még előbb, és nekem is azelőtt,

mit kőbepólyált hosszúcsontú inkák

nyugalma ígért, mint lázas felkelők,

testrészek kezdték egymáson a kínzást,

idegekből nőtt szike, fűrész, csipesz

forgatta ki, mint kit megnyúznak élve,

hártyáiból a szívet, zsigereket,

így látta még magát, mikor fölébredt.

„Te, kis toporgó, tejfogas gyerek,

mint roskadtínú, vaksi és süket

vénség érzed, hogy közel a halálod.”

(Gyermek a hóban)

Lehetnék az a kisgyermek a hóban,

akiről alig húszévesen írt,

hisz, ami másról, énrólam is szólhat,

öreg lettem, ő meg verse szerint

ment vaksi vénségénél előbb innét,

s ha elérte a kéklő hóhatárt,

fogyni kezdett köztünk a korkülönbség,

mert én futok, s az ő ideje áll,

hiába nő a rovásomra, s fordul

fonákjára éveink viszonya,

hogy a régi egyensúly megvalósul,

csak én lennék, mi ő volt, korosabb,

hogy lennék az ő emlékének képe,

ki arcomat halálig őrzi majd,

mert úgy nézett habzsoló kis szemével,

mint egy csodát, a szűzfehér utat.

Üdvözlet Juhász Ferencnek

Tizenkét éves koromban, 1950 karácsonyára

ajándékozott meg a fiatal költő, bátyám legjobb

barátja, az Apám című elbeszélő költeménnyel,

felejthetetlen biztatással kívánta, mint ígéretes

verselőnek, búzakéken hajlított betűiben,

hogy mindig szépet és igazat írjak, s én azt a

halványsárga fedelű könyvet meghatottan őrzöm,

mosolyog rám, érvel értem, és figyelmeztet

a kemény fogadalommá érett hűségre,

a szeretethez való állhatatos ragaszkodásra.

Akkor este nyomasztó köd ereszkedett a földre,

megszólalt egy-egy fönt telelő levél a körtefán,

köhintés árulkodott apám hollétéről az istálló felől,

én meg belehallottam a verseskönyvből szakadt köhögést is,

mintha két pár bakancs taposná a leveles sarat már,

s ami együtt esteledett a mi napunkon Betlehemmel,

húsvétra fordította az apámban feltámadó másik,

hisz egyszersmind az elmúlás szomorúságát feledtette,

még akkor is, ha az élőben halottként jelent meg,

a születés ünnepét kezdte el jövetelével.

Nem felejtem, hogy a hosszú költemény miképp

azonosult akkori világom otthoni tárgyaival,

s egy külön dimenziót nyitott ugyanazon világban,

hol a hasonló szerelembe esik a hasonlítottal,

s e kettősségben tágulnak ki a létezés határai,

ahogy én is belenőttem házunk mezei mindenségébe,

s megteltek feszültséggel az ihletett szavak,

ahogy az alkotás lendülete betöltötte az anyanyelvet,

s képessé tette a kifejezést egy másik teremtésre,

melyben az anyag megéled saját szelleme által.

Így még a legszomorúbb vers is vigasztaló valamiképpen,

mert a teremtés szerelme fogja százszorszép aurába,

miként ezt az evilági színjátékot, mely egy végtelen,

elragadó Divina Commedia, valóságos részvételünkkel,

s már a szerző jelenléte nélkül is folyik tovább,

nem árthat néki az irigység és a kevélység kisszerűsége,

még a jégvirág kakasa is lángot vet, mint a sárkány,

s az öntudatra ébredt mindenség szellemi mámorában

osztozunk, hiába rombolták le az alföldi tanyát,

áll az ma is, az ifjúkori élmények emlékére.

Aki az ő műveit megismeri, és gondozza szívében,

megköszöni a sorsnak az égig érő fán töltött gyermekkort,

a muskátli pirosa mögött elviselt szegénységet,

hiszen magától értetődő, amit a géniusz fejez ki,

nincs fenségesebb mozdulat, mint amivel a téli hajnalon

anyánk begyújt, s nagy árnyékot vet a sötétben,

a Göncöl mesebeli titkánál nincs izgalmasabb fölfedezés,

s micsoda csodálkozás, ahogy a sáskák légtornász-hegedűi

lengnek a semmi trapézain, s mint a villanó fecske

tovatűnik a csodától ámuló költő szívével, például.

Régen találkoztunk, de olvasva őt hallani vélem a hangját,

és üdvözlöm a költőben a testvért, s vele együtt öregedve

próbálok elfogultság nélkül visszagondolni a múltra,

mikor a félreértések, és mindenféle gyarlóságok

erősebbnek mutatkoztak az eredendő szeretetnél,

vannak még dolgok, melyekről csak ketten tudunk,

mert kizárólag a mi emlékezetünkben maradhattak meg,

s lassan már csak mi élünk, akik egy korszak

tanúi lehetünk, eleven hangok a művek néma

mindenségében, az archív felvételek között.

Harminc év múlva

Írók háza, Szigliget

Míg a széllel telt hiány légszomjától

sápadok a vidéki fényességben,

eszembe jut, hogy otthonülő vénnek

kéne maradnom, minden helytől távol,

mit bejártam a magam idejében,

s elhagytam az utolsó pillantással,

ne hagyjam, hogy másik élmény rongálja

az ifjúságból őrzött emlékképet.

Még elragad a boldog viszontlátás,

s a hirtelen beállt tudatzavarban

észre sem veszem, nem úgy van, mint hajdan,

s nyilván nem csak az évek száma lett más,

s hogy itt is annyi szívtől elszakadtam,

bár a kastély mint ezeréves vár áll,

múltjával ez a világ, mint az ország

már végképp összehasonlíthatatlan.

S ha valakire valaki hasonlít,

rögtön egy egész temetőt idéz föl,

s vele együtt a kiürült ebédlőt,

hova hiányzók serege lopódzik,

mert itt mindenki a másik helyén ül,

mégiscsak az a létszám a valódi,

amelyik közülük a legutóbbi

érkezőket jegyzi, elődök nélkül,

akik titokban figyelnek bennünket,

miként egyszer csak magam itt találtam,

de mit kezdenek velünk és egymással,

ha már az anyanyelv sem kapcsol össze,

ha még a legendák is elévültek,

s elképedhetnek, hogy amit kívántak,

a változás viszályt kelt, mint egy átok,

vagy most már ők sem lennének különbek?

Csak a szél vagy a helyi szellemjárás,

fúj, mint mindig a szigligeti utcán,

szobám ablaka épp úgy nyikorog rám,

nyestbe zárt lélek nyargalja a padlást,

felhők árnyéka száll a park ezüstjén,

rengeteg visszaforduló tekintet

búcsúzásába pillantok szememmel,

mielőtt újra, végképp elbúcsúznék!

Bújócska-játék

Ha egyszerre kisüt a nap, mintha a vén emlékezet

vetítene a kertre pár négyszögöles levendulást,

a lila parcella fölött fehér lepkeraj kavarog,

s ami biztosan itt fakadt, vibrál, akár a délibáb,

rég tapintott illóolaj szagát érzem az ujjamon,

pipereszappan illatú, álmatag szellőt kelteget

szirmából minden szál virág, s előttem három unokám

azt játssza szívből igazán, hogy ők már nem is gyerekek.

Egynyári csodálnivalót ismétel megint július,

de ami nekem megszokott, a friss élményben megújul,

s ha nem hal el az unokák késői emlékezetén

ez a korai látomás, mint gyermekkori motívum,

tovább forgatja a mai titokzatos találkozást,

mikor az én korom lejárt, ők meg éppen az elején,

boldogan és maszatosan fedezik föl a másikat,

s a levendula átragyog ördögfiókás arcukon.

Az évezreddel egyidős, talányos első nemzedék,

éppúgy valahány évesen, ők is csak olyan tétován

keresik egymást, mint ez a század keresi önmagát,

akár e nyár a jó időt, a kert árnyas rejtekhelyén,

bújócskáznak az udvaron, mint mi az ősök birtokán,

ösztönösen folytatva, mit eljátszottak elődeink,

így keresgéltek minket is a lelkes hunyók hajdanán,

mégis másképpen volt kerek nekünk a világ, mint nekik.

Épp ilyen békésnek ígért a századom új korszakot,

mely csak a gyermekkorban volt ártatlanul reményteli,

s amilyen türelmetlenül lettünk végül is nagykorú,

úgy akartuk az életet megint elölről kezdeni,

és most kívül a múlt időn, csodálatomra, itt vagyok,

hogy legyen még, aki marad a zöldbe süllyedt udvaron,

ha túlságosan messzire játszanák végül magukat,

mikor a bőrükre tapadt szál pókfonál is elszakad.

Kívánnék szerencsés utat, de hogy számukra mit jelent

a szerencse, és mit az út, most még nem gondolnak bele,

s ahogy majd az idő halad, amit a kívánság kivált,

nem ugyanazt jelenti már, ha mindennek más a neve,

távoli maradok nekik, akár nekem a nagyapám,

az első világháborús, lublini földbe tűnt halott,

ők pedig a személytelen tömegbe tűnnek nélkülem,

hogy el se képzeljem, kire vonatkoznak a jóslatok.