Sajtó alá rendezte:

Kovács Attila Zoltán

Mészáros Tibor

Utószó:

Mészáros Tibor

Copyright © Márai Sándor jogutódai, L. C. Gaal (Toronto)

© Helikon Kiadó, 2014

Felelős kiadó Szász Zsolt

Irodalmi vezető Kovács Attila Zoltán

Szerkesztette Mészáros Tibor

A kéziratot Szepessy Kata gondozta

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-614-4

www.helikon.hu

TARTALOM

1951

1952

1953

Utószó

1951

Vasárnapi krónika 1.

Október 7.

Kedves Hallgatóink, egyik legnagyobb szabad földön élő magyar író Ulysses néven hétről-hétre tollhegyre veszi mostani világunk egy-egy problémáját. Krónikája minden vasárnap ebben az időpontban, tizenkét óra öt perckor fog elhangozni. Hisszük, hogy hallgatóink nagy érdeklődéssel fogadják fejtegetéseit.{1}

Az első szó, mely hazaindul, nem lehet más, mint a magyar irodalomé. Ez az irodalom nagy volt. Most, amikor a lelkét fojtogatják, a hallgatása is több, és nagyobb, mint azok szava, akik halálra ítélték. De a halálra ítélteknek is joguk van az utolsó szó jogán beszélni. Ezért – az első vagy az utolsó szó jogán – mondjunk alázatos köszönetet. Köszönjük nektek, halott magyar írók, hogy zengést adtatok egy nemzet lelkének. És köszönjük nektek, otthon élő magyar írók, hogy hallgattok most, mikor egy megkínzott nemzet nem mondhatja el, mit érez és gondol. Mert az egész magyar irodalom hallgat. A varázsos zenekar egyetlen hangszere sem szól többé. Akik odahaza írnak még, nem vallják többé magukat magyar írónak. Ők a szovjet haza írói, síppal, dobbal és nádi hegedűvel hirdetik, hogy nem vállalnak közösséget a magyar lélekkel. Osztályfeletti, társadalmon túli, nemzetfeletti lélekkel dalolnak, és egyhangú énekük mormolása úgy hangzik ki a távolba, mint az ázsiai imamalmok recsegése. De a magyar írók elnémultak.

Senkinek nincs joga firtatni hallgatásuk titkát. Megrettenésből hallgatnak-e, vagy tehetetlenségből? Csalódottsággal hallgatnak-e, vagy bűntudattal? Nincs érzékenyebb tünemény, mint egy irodalom lelkiismerete: a magyar nemzet íróinak lelkiismeretén át évszázadokig kiáltott önmaga és a világ felé sorskérdéseket. Most, mikor a magyar sors történelmének egyik legkomorabb fordulójához érkezett, az írók némasága bizonyítja, hogy ebben a gonosz perben az ítélet a vádlottak beismerő vallomása nélkül hangzott el. Mert ez a per is lezajlott az elmúlt években. Mint a nagy perek, melyek során a nyugati humanista erkölcs hitvalló mártírjait küldte megsemmisülésbe a keleti rémuralom. Néma per volt: a bolsevisták gondosan álcázták „a lélek mérnökei” ellen indított megsemmisítő vállalkozást. A bolsevista rendszer hivalkodva hirdette, hogy mecénása az irodalomnak. De remélte, hogy a magyar irodalmat kényszerítheti hamis tanúságtételre önmaga és a nyugati szellem ellen. Akik ezt a láthatatlan boszorkánypert kitervelték, elszámították magukat. A magyar lelkiismeret mártírjainak egyik legnagyobbika, Mindszenty bíboros perbe fogása{2} napján figyelmeztette a világot, ne higgyünk el egyetlen szót is abból, amit kínzói mondatnak majd vele, mert a test gyenge. De a magyar irodalomnak „csak” lelke volt. És ennek az elnémított léleknek hallgatása ma félelmes erővel kezd szólani.

Ma sem tudja a világ bizonyosan, mi történt a nagy pereket előkészítő kínzások során Mindszenty bíborossal és társaival. A feltevés sokféle. Lehetséges, hogy a testi kínzás, a vegyi szerek, a delejes igézet hatása alatt az áldozatok lelke elvesztette a személyes öntudatot. Lehet-e felbontani az emberi lelket? Egy titkos keleti könyv, a tibeti Halottas könyv{3} megtanítja a buddhista lámát, hogyan óvja vajákos tanácsaival az elholt ember lelkét attól, hogy újra szállást keressen egy személyiség testében. Az egyéniség megsemmisítése, feloldódás a Nirvánában: ez a buddhista láma hite szerint a végső Üdvözülés. Ahogy a keleti hívő a személyiség megsemmisülésében reméli megtalálni a túlvilági üdvösséget, úgy az ázsiai politikai vallás papjai a társadalmi üdvözülést ígérik mindazoknak, akik egy időtlenül távoli szociális mennyország – az osztály nélküli kommunista társadalom – Nirvánájába hajlandók megtérni azon a félelmetes áron, hogy feladják előbb társadalmi, azután emberi személyiségüket, tehát lelkiismeretüket. De a magyar szellem ellen indított nagy perben az ázsiai kísérlet nem sikerült. A vádlott – a magyar irodalom – nem vallott, mert nem volt teste, „csak” lelke. A néma perben megvádolták a magyar irodalmat, hogy pártos, hogy elfogult osztályirodalom volt. Ez a vád hamis. A magyar irodalom, osztálykülönbség nélkül, szóhoz juttatta nyelvünk szellemének minden tehetségét.

A nemes ifjú Bessenyei, a zsellérivadék Arany János, a polgári származású Jókai, a proletár József Attila egyformán otthont talált a magyar irodalomban. Származás, nevelés, világnézet évszázadokon át nem akadályozott meg magyar írót abban, hogy szavát nemzetéhez intézze. És a legutolsó időszak éppen a népi írók legkülönbjeit juttatta szóhoz, akik ma megdöbbenéssel tapasztalják, mint váltotta egy idegen rendszer szellemi rémuralma testi és szellemi zsarnoksággá a nemzetmentő és népnevelő terveket, melyeknek e nemzedék lírája és prózája sok nemes szenvedéllyel adott hangot. A forradalom költői, akik ma hallgatnak, fájdalmasan tudják, mint sikkadt el a magyar megtisztulás, a társadalmi és szellemi katarzis nagy erőpróbája, a moszkovita cenzorok kezén. Azután megvádolták a magyar irodalmat, hogy nemzeti volt. Ebben a vádban van igazság: de nem a vád igaz benne, hanem az igazság. Aki magyar nyelven ír, nem a világ ellen ír – de magyarul ír, tehát elsőrendűen és örökké mindig a magyaroknak. Csak az idegenbe szakadt magyar író tudja, milyen reménytelen nyomorúság idegenben írónak és magyarnak lenni. A zenész, a festő, a tudós mind hamarább talál utat az idegen világhoz; de az író, aki elhagyta az anyanyelv légkörét, légszomjas nyomorék maradt, és bénán, mankókkal vánszorog a süket világ országútján.

Magyar irodalom a szónak eleven értelmében nincsen. De van egy különösen érzékelhető irodalmi öntudat. A magyar betű nem a lelkekben él. Nyári estéken, amikor már lebukott a nap, az ég alja néha egyféle alvilági, tellurikus{4} fénnyel világít. Így világít ma a némaságban az elnémított és mégis élő, asztrállényének fényjeleit szétsugárzó magyar irodalom. Az ázsiai láma azt hiszi, már felbontotta ezt a lelket. Nem bontotta fel, a magyar irodalom él. Néma szava úgy zeng, mint a katakombák hívőinek tompa zsongású földalatti éneke. Mikor Titus csapataival bevonult a feldúlt Jeruzsálembe, a templom doktorai elmenekültek a szent tekercsekkel az égő városból a környező hegyekbe. Azt mondották: „a Város elpusztult, de a Szellem él.” A magyar nemzet is addig él, míg lesz magyar nyelv és magyar irodalom. Minden nép legféltettebb kincse a nemzeti nyelvre lefordított Szentírás. A mi erős, zengő Károli-bibliánkban a zsoltáros így énekel: „Mert hallottam sokak rágalmát… amint együtt tanácskoztak ellenem, és tervezték, hogy elrabolják lelkemet”{5}. Nem ígérhetünk csodákat. De amíg élünk, ígérjük, hogy nem engedjük elrabolni lelkünket. Nem engedjük meghalni a magyar irodalmat.

Kedves hallgatóink, Ulysses Vasárnapi krónikája hangzott el. Itt a Szabad Európa Rádiója, a Szabad Magyarország hangja.

Vasárnapi krónika 2.

Október 14.

Három éve, hogy a szovjet katonai parancsnokság elrendelte Nagy-Berlin blokádját{6} és három éve, hogy a nyugati hatalmak elszánták magukat minden idők egyik legnagyobb szabású technikai vállalkozására: megindították a rendszeresített légi járatokat, melyek feladata volt egy békeidőben ostromzár alá helyezett milliós lélekszámú város lakosságát ellátni minden szükségessel. Ez a meghatározás ma egyszerűen hangzik. De a valóságban a vállalkozás, mely a „berlini légihíd” gyűjtőfogalmának elnevezése alatt kapott helyet a történelemben, a legkülönösebb emberi erőfeszítések egyike volt. Nem esett meg addig, hogy békeidőben ilyen méretű technikai vállalkozásba kezdett volna valamely hatalom. A nagy, vértelen párbaj kimenetelét visszafojtott lélegzettel figyelte az emberiség: nem csak a nyugati világ tömegei, hanem feltehetően maguk az oroszok is, akik Nagy-Berlin blokádjával valamely rejtelmes, csak az orosz katonapolitikai meggondolásokkal magyarázható célból a zárlatot elrendelték. Három éve, hogy hatalmas légi szállítógépek százai és százai éjjel és nappal megszakítás nélkül vitték az ostromzár alá helyezett területre mindazt, amire egy világváros lakóinak, gyárüzemeinek, kórházainak szüksége lehet. Vitték a szenet, hogy meg ne szűnjön az energiaszolgáltatás, vitték a gyógyszert, hogy ne szenvedjenek a betegek, vitték az élelmet, hogy a lakosság ne nélkülözzön. Mindent vittek hónapokon át, minden órában, végül már minden percben. A gigantikus légi szállítógépek keringése egy pillanatra sem szűnt meg a világtól elzárt nagyváros felett. Vittek mindent, amíg egy napon a szovjet katonai parancsnokság és a felsőbb orosz politikai vezetés úgy látta, Berlin blokádja csődöt mondott, és feloldotta a nagyváros zárlatát. Akkor, egy pillanattal sem elébb, a nagy szállítógépek százainak motorzúgása elhallgatott.

Tanulságos és néma győzelem volt. Vértelen háború, melyben a Nyugat feltétlenül győzött. A szovjet hírverés egy napon másról beszélt – mint mindig, amikor a nagy erőpróbák során eddig a Nyugat minden következménnyel vétót jelentett be a keleti hatalom valamely jogtalan vállalkozása ellen. Mint a görög polgárháborúban, mint – a mai napig – a Tito-kérdésben, mint a koreai háborúban. A keleti parancsuralom megengedheti magának a különös fényűzést, hogy nem indokolja polgárai előtt sikerületlen vállalkozásait. Berlin egy napon élni kezdette dolgos, nagyvárosi életét. A légihídra nem volt szükség többé. A Nyugat vérontás nélkül, az emberi kitartás és szaktudás fegyvereivel győzött egy küzdelemben, amelynek voltak pillanatai, mikor úgy tetszett, a világ békéje a tét. Nem árt beszélni a múltról, mert az idő rohan, és az emberek gyorsan felejtenek. Ma egy hete elhangzott a légi térben a Szabad Magyar Rádió szünetjele. Megszólalt a bemondó hangja, és értésére adta mindenkinek, aki magyar szót ért, hogy ettől a pillanattól kezdve minden nap, műsorának minden órájában szólani fog az új adóállomás a magyarokhoz otthon és a világban. És lehet, hogy akadt a hallgatók között, aki e bejelentés hallatára visszaemlékezett a berlini légihíd történetére. Ott a technikai és emberi energia megvalósította a csodát: feloldotta egy világváros blokádját. A Szabad Magyar Rádió nem más, mint szellemi légihíd. A technikai és az emberi energia szövetkezett, hogy megvalósítsa ezt a spirituális hidat. A levegőn át építik magyar tudósok, írók, újságírók, előadók, az élet munkaterületeinek mindenféle szakemberei a hidat hazafelé. Mert ez a magyar szellemi légihíd legfőbb értelme. Akik erre a munkára vállalkoztak, önként vállalták a felelősségteljes feladatot: segítséget akarnak vinni az ostromzár alá helyezett magyarságnak. Éjjel és nappal egy hete szól már a magyar szó a világban. Országok, valóságos és mesterséges határzárak felett szárnyal a magyar lélek hazafelé. Akik tudásukat, értesüléseiket, tanácsaikat, vagy vigasztaló, nevelő mondanivalójukat hazaküldik, nem akarnak mást, csak segíteni. Hamis és felelőtlen ígérgetés nélkül minden nap, minden órában hírt adni a blokád alá helyezett Magyarországon mindenkinek, hogy a szabad világ magyarsága nem szűnik meg többé szellemi erejével hírt és segítséget vinni az otthoniaknak. És ahogyan a berlini légihíd hatalmas szállítógépei vittek anyagi, természeti segítséget a világtól elzárt város lakosságának, úgy iparkodnak vinni e láthatatlan és mégis érzékelhetően valóságos magyar szellemi léghíd pilótái és szerelői haza mindent, amivel a szenvedő otthonnak segítségére lehetnek. Akik ezt a munkát elvállalták, nem szellemi bombavetők, nem spirituális komitácsik{7}. Magyarok, akik számot vetettek a magyar költő szavával és tudják, hogy bűnösök közt cinkos, aki néma{8}. Nincs semmiféle írott vagy íratlan törvény, amely megtilthatná, hogy egy minden szabad életlehetőségtől elzárt nemzetnek szellemi segítséget vigyenek azok a fiai, akik szabad földön élnek. És nincs semmiféle hatalmi, vagy technikai mesterkedés, amely tartósan megakadályozhatná, hogy a szabad szó hazataláljon. Ez a magyar szellemi légihíd láthatatlan motorjaival egy hete zúg a levegőben, és az otthoniak tudják, hogy most már nem hallgat el, amíg a magyarság fel nem szabadul az ostromzár alól. Mert ez a Szabad Magyar Rádió igazi értelme. Iskolát kell hazavinni a janicsárnevelő telepek helyébe. Irodalmat és színházat kell hazavinnie az elnémított irodalom és eltorzított színház helyébe. Nyugati szellemű felsőbb nevelést kell vinnie egy erőszakos keleti pedagógiával egyoldalúan nevelt magyar ifjúság lelkébe. Az elvadult és gyűlölködő vitahang helyébe haza kell küldeni a magyar szellem nemes vitahagyományainak dignitását. Az ellenséget nem ócsárolni és gyalázni akarja, hanem meggyőzni. És ha nem tudja meggyőzni és az ellenfél küzdelemre hívja ki, akkor részt vesz a küzdelemben, és minden akaratával megkísérli legyőzni az ellenséget. Nem békét papol, hanem békét épít, mikor a légihídon hazugság helyett tényeket, propaganda helyett bizonyított és bizonyítható értesüléseket küld haza a hamis hírveréstől már elsüketített otthonba. Éjjel és nappal szól most már ez a hang a magyarsághoz, mint a lelkiismeret hangja. Akik hallgatják, valóságosan érzékelhetik, hogy nincsenek többé egyedül az ostromlott várban. És tudják, hogy ez a spirituális összeköttetés nem szakad meg többé az otthon és a világ között. A magyar történelem fel tud sorolni példákat, mikor a barbár ellenség által körülzárt magyar végvárakba végül eljutott a felmentő segítség. A magyar szellemi légihíd ilyen vállalkozása a magyar történelemnek.

Vasárnapi krónika 3.

Október 21.

A keleti hírverés számadatait nehéz ellenőrizni. Ha a rendszeresen világgá kiáltott szovjet békemozgalom számjegyeit összeadjuk, meglepő eredmények birtokosai leszünk. Nem múlik el hónap, hogy a békeívek aláíróinak számaránya ne emelkedjék. Úgy tetszik, a világ lakosságának eddig iskolázatlan tömegei pótolták iskolai mulasztásaikat. Kínában és a Távol-Keleten több száz millióan írták alá a „harcos békeakaratról” tanúskodó tekercseket. És más kontinensekről is érkeznek hírek arról, hogy az emberiség nagy tömegei sietnek részt venni a békemozgalomban. Legalább így hirdeti a Kominform. Csillagászati számoszlopok emelkednek e híradások nyomán az olvasó előtt. Hálás, de olcsó vállalkozás lenne tréfálkozni e számadatok felett. Kevéssé valószínű, hogy a sajnálatosan elmaradott kínai földműves, az egyiptomi fellah, az indiai pária hirtelenében írni tanul, mert kézjegyével akarja hitelesíteni Moszkva békeíveit. De nagy hiba lenne lebecsülni a Szovjet békepropagandájának hatását. Az emberiség egésze békét akar, s minden békeígéret emberek százmillióinak lelkében kelt hálás visszhangot. A szovjet tudós szakemberei mérnöki szakszerűséggel állították világpolitikai terveik középpontjába az emberiség békevágyát. A módszer, mellyel cselekszenek, messze tekintő és meghökkentően egyszerű. A latin mondást, mely szerint, aki békét akar{9}, az készüljön a háborúra – tehát fegyverkezzék –, kurta kézmozdulattal megfordították. Si vis bellum, para pacem! Amíg a háborúra készülsz, prédikálj békét! Ez a keleti békemozgalom igazi értelme. És ez a hírverés mégis hat. Az ifjúság, mely elhiszi, hogy a Nyugat fegyvergyárosai szövetkeztek elpusztításukra, a második világháború irtózatát továbbszenvedő tömegek szomjas lélekkel figyelnek minden szóra, mely a békét ígéri. A kínai földműves tehát sebtiben aláírta a kommunista békeívet, amelyen meg sem száradt még a tinta, amikor ugyanaz a szerencsétlen kínai földműves már a koreai harctéren áldozta életét, millió embertársával együtt, és nem volt módja reá, hogy a hiú remény és a tragikus beteljesülés igazi okáról tudomást szerezzen. Az emberek akarják a békét. Reménykedőbben, mint valaha is. És ha Moszkva ígéri a békét, felpillantanak a keleti prófétára. Nagy tévedés lenne lebecsülni a gorombán leegyszerűsített kommunista békemozgalom jelentőségét. De ugyanilyen tévedés lenne, csak jelszavakkal harcolni jelszavak ellen. A Nyugat nem indíthat mesterségesen szervezett béke-tömegmozgalmakat. Nem tehet mást, minthogy bizonyít. És ez a bizonyítás nem lehet másféle, mint következetes. Ne féljünk attól, hogy a következetesség egyhangú. A békemozgalom is egyhangú altatási kísérlet: a szovjet így akarja narkotizálni tömegeit, hogy ne figyeljenek az igazságra. De titkok ma nincsenek. A nyugati és a keleti tömb erejéről pontos értesülések adnak hírt mindenkinek. Igazság, hogy 1951 őszén, mikor a szovjet világszerte békét hirdet, a keleti tömb mintegy 270 felszerelt hadosztállyal rendelkezik, míg a nyugati fegyverkezési terv 1954 végére 32 európai hadosztályt remél felállítani, s ezt a katonai erőt az Egyesült Államok segítségével 40 hadosztályra akarja kerekíteni. Katonai szakértők azt mondják, hogy legalább 50 nyugati hadosztály szükséges ahhoz, hogy egy szovjet támadást Európában megakadályozzanak. Ha valaki előveszi a plajbászt, amellyel éppen az imént a békeívet aláírta, és számolni kezd, elcsodálkozik, miért kezd világméretű békemozgalmat egy hatalom, amely csak Európában 100 hadosztályt tart fegyverben, és e nagy haderőhöz hozzá fejlesztette még a fogoly országok katonai erejét is, ami újabb 60-70 hadosztályt jelent? Ugyanakkor ez év elején a nyugati hatalmak Európában mindössze 12 hadosztállyal rendelkeznek, és ez év végére összesen 20 hadosztályt állítanak fel. Igazság az is, hogy a szovjet a fogoly országok ipari erőforrásait és gazdasági készleteit könyörtelenül kihasználja, és így jelentősen fokozta fegyverkezési képességét. Ilyen a katonai helyzet 1951 őszén Európában. Miért kell hát akkor békéről kiáltozni?

Lehetséges-e, hogy ez a hatalmas katonai és gazdasági készültség sem biztosítja a Szovjet számára a győzelmet, ha kirobban a harmadik világháború? Szükséges-e, hogy az állig felfegyverzett Szovjet békéről kiáltson, mikor a nyugati hatalmak a második világháború után leszerelték hadseregeiket, és csak most, hat évvel később a Szovjet által kiprovokált világhelyzet következtében szánták el magukat a fegyverkezésre? Amikor a Szovjet 1948-ban erőszakosan birtokba vette a kelet-európai fogoly államokat, amikor elrendelte Nagy-Berlin zárlatát, és kényszerítette a Nyugatot a berlini légihíd megvalósítására, amikor Görögországban, és esztendő előtt Koreában nagyon álcázott csatlósainak áldozatai árán megindította a helyi háborút, akkor, de nem előbb, a Nyugat elszánta magát arra, hogy az Atlanti Paktum és az Egyesült Nemzetek szellemében megszervezi önvédelmét. Bizonyos, hogy a Nyugat ipari képessége és a háborúhoz szükséges nyersanyagok nyugati készlete felülmúlja a keleti tömb képességét. Bizonyos az is, hogy az Atlanti Paktum és a korszerű nyugati fegyverkezés ténye elgondolkoztatta a Szovjet vezetőit. A bolsevisták nem morzsolnak imafüzért, de a „ne-vigyél-minket-a-kísértésbe” bölcs könyörgését ők is mormogni kezdették. Ezek a tények nem alkalmasak arra, hogy nagyhangú békejelszavakat gyártsanak belőlük a Szovjet hírverő irodáiban. De a Nyugat nem fáradhat el ismételni a tényeket. Mert bizonyos az is, hogy a Nyugat, amikor önvédelemre rendezkedik be, békét akar. Békemozgalmak és békeívek nélkül akarja a békét. És a Szovjet rákényszerítette a Nyugatot, hogy most már fegyverrel védje a békét. Ezért nem felesleges, hogy a nem lankadó keleti hírveréssel szemben állandóan megismételjük, magánbeszélgetésben és a nyilvánosság előtt, a hidegháború hideg tényeit. A Nyugat békét akar, és félreérthetetlenül megmondotta, hogyan képzeli el a föld népeinek békés együttélését. Követeli a demokratikus szabadságjogok megvalósítását, az erőszak elvének megtagadását, a népek szabad politikai önrendelkezését, a politikai és gazdasági határok megnyitását, a szabad hírszolgáltatás jogát, és a korszerű fegyverkezés nemzetközi ellenőrzését. Ez a béke ára. A kommunisták tudják ezt, de tudja a Nyugat szabad embere is. Ezért nem írják alá a tömegek Nyugaton a kommunisták békeíveit. Ez a keleti mozgalom az emberiség egyik legnemesebb vágyát igyekszik kihasználni. Ezért nem szabad elfáradni, és tényekkel, számokkal kell bizonyítani, milyen erőket álcáz a kommunista békepropaganda. De ne áltassuk magunkat. Az új, minden eddiginél félelmetesebb harmadik világháború esélyét nem csak hadosztályok, nyersanyagok, szállítási eszközök és újfajta pusztító fegyverek döntik el. A morális felelősség kérdése legalább olyan fontos ma, mint a hadikészültség kérdése. Minthogy a harmadik világháború csakugyan az ismert világkép felrobbantását jelentheti, nincs nyugati hatalom, amely annak megindításáért a demokratikus tömegek előtt a felelősséget viselheti. A nagy tömegek Nyugaton csakugyan békét akarnak, s a nagy tömegek akarata Nyugaton egyértelmű a kormányzó erejű közvéleménnyel. Nincs nyugati hatalom, mely álcázhatna ma egy támadó háborút. A Kelet egyik legveszélyesebb fegyvere, hogy az erőszak cenzúrájának árán módja van elfojtani a közvéleményt. Ehhez a fegyverhez a Nyugat nem nyúl. És éppen azért, mert a Nyugat morális felelősségével szemben a Kelet gátlástalan cselekvés eszközeivel élhet, hamis békemozgalmak helyett élnünk kell minden alkalommal, amikor elmondhatjuk a bizonyított tényeket.

Vasárnapi krónika 4.

Október 28.

A magyarországi deportáltak levelei{10} szórványosan érkeznek. Némelyiket a posta hozza, de akad köztük olyan is, mely kerülő úton jutott külföldre. Érdekes módon a kétféle úton küldött levelek hangjában nincs különbség. Fájdalmasabb olvasmányt az írói képzelet sem találhat ki, mint ezek a szűkszavú magyar levelek, melyek tárgyilagosak, rövid sorokban adnak hírt az otthonukból kitelepített, minden földi javuktól megfosztott, szűkös és nyomorúságos életkörülmények között tengődő magyar sorstársaink életéről. A levélírók nem panaszkodnak. Egyféle különös szemérem, nemes önuralom jellemzi e levelek hangját. Leírják a földes padlójú kunyhót, melynek egyetlen szobácskájában negyedmagukkal szoronganak. A főmérnök elmondja, hogy nyáron még volt tennivalója, mert gombát szedett az erdőben. Az ötven holdas birtokából kitelepített gazda tollba mondja unokájának, hogy sikerült favágó munkát találnia a faluban, és így nyugodtan néz az ősz elébe. Az államtitkár öngúny nélkül, szerény büszkeséggel jelenti, hogy megtanult gyógyfüvet gyűjteni. Legritkábban esik meg, hogy a levélírók kéréssel, vagy panasszal fordulnának a külföldi magyarhoz. Mintha röstellnék azt, ami történt. Nem a maguk sorsát röstellik, hanem kínzóik embertelenségét. Mintha szégyenkeznének, hogy akadt ember, aki ezt kitervelte, és végrehajtotta. De minden önuralom és emberi szemérem hiába, a legtöbb levélből kicseng a félelem: nyáron még csak megvoltunk, de már itt az ősz, az éjszakák deresek…; mi lesz a betegekkel és az öregekkel, ősszel és télen? Csakugyan, mi lesz velük? A magyar nyár meleg palástja valamennyire betakarta a deportáltak helyzetének reménytelenségét. A kommunisták a világfelháborodásra adott első, zavart válaszukban „mindössze” néhány ezer magyar állampolgár kitelepítését ismerték be. A valóságban, megbízható híradások szerint, eddig mintegy 60,000 embert űztek ki otthonukból, kergettek embertelen életfeltételek között a teljes ellátatlanság nyomorába. E nagy tömeg egyharmada beteg és öreg, munkaképtelen ember, férfiak és nők vegyest. A környékbeli, falusi lakosság emberi szolidaritásáról és segítőakarásáról mindenfelől a legjobb hírek érkeznek. De hatvanezer, vagy még több, nagy hányadában munkára tehetetlen embert az amúgy is megsarcolt, agyonnyomorgatott, dézsmákkal fosztogatott falusi lakosság nem tud hosszú hónapokon, talán éveken át élelemmel, tüzelővel ellátni. Gyógyszere ma a magyar falunak nincs, még sokkal kevésbé van a deportáltnak. És az éjszakák már hűvösek. Néhány hét, és a magyar falvak zsupp háztetőire leesik az első hó. A világ nem feledkezett meg a magyar deportáltakról. A merénylet, az emberi szabadság és az emberélet ellen elkövetett kommunista gaztett legalább úgy felrázta a világ lelkiismeretét, mint néhány év előtt a nácik tömeggyilkossága, amikor az uralmuk alá jutott területek zsidó lakosságát és vélt vagy valódi politikai ellenfeleiket küldték a deportáló telepek sintérkamráiba. A külföldi magyarság minden módon iparkodik segíteni a deportáltakon, és ma sem szűnik meg elevenen tartani a világ-lelkiismeret számára ezt a tragikus merényletet. Magányosok és a külföldi magyar szervezetek fellépésének feltehetően volt is eredménye. A deportáltak közül csak nagyon kevesen jutottak vissza otthonukba, de a tömeg-kitelepítések, legalább egyelőre megszűntek. Vidéki városokból most is elvisznek még magányosokat és családokat, de a világ undora és tiltakozása, a magyar közvélemény egyhangú felháborodása, s nem utolsó sorban a közigazgatási tehetetlenség és csőd, mely ezt a merényletet követte, arra kényszerítette a magyarországi kommunista kormányzatot, hogy a nagyobb tömegek deportálását szüneteltesse. Ezt a lélegzetvételnyi szünetet a világ közvéleménye a legnagyobb gyanakvással figyeli. Azok a jéghidegen kitervelt, igazán ördögi módszerek, melyek az orosz értelmiség és parasztság millióit, a balti államok magas erkölcsi és értelmi színvonalú emberi elitjét kergették a pusztulásba, most módszertani változtatás nélkül valósulnak meg a fogoly országokban. A fennen hirdetett kommunista humanizmus valóban nem küldi gázkamrába áldozatait. Beéri azzal, hogy néhány éven át a kényszermunka telepeken irgalmatlanul kisajtolja a munkaképesekből az utolsó munkaenergiáit, s azután tömegsírba hajítja csontjaikat. Az öregek és betegek sorsa még annyira sem érdekli, hogy valamilyen lassú éhhalálhoz elegendő kalóriamennyiséget juttasson nekik. A világ mindezt tudja. A hatvanezer magyar deportált sorsa nem merült feledésbe. De most, amikor felszállanak a magyar mezőkön és tarlókon az első őszi ködök, ki kell mondani, hogy néhány hónapja a magyar deportáltak sorsa a világ közvéleményének öntudatában nem olyan égetően eleven, mint volt tavasz végén, mikor az első hírek érkeztek a tömegmerényletről, és nem feledés ez, csak a tennivalók menetrendjének időszünete. De az idő sürget. Soha ilyen meggyőződéssel és türelmetlenséggel nem mondottuk ki ezt a szót. Néhány hét, és a magyar deportáltak ezrei, teljesen tehetetlen, öreg és beteg emberek a fűtőanyag, az élelem és a gyógyszer legelemibb segítsége nélkül kallódnak a sötét és fagyos magyar télben. A világ lelkiismeretének nemzetközi fórumai nem feledkeztek meg a magyar deportáltakról, Hollandia fenntartotta nemes ajánlatát, és hajlandó menedéket adni több ezer kitelepítettnek, ha a kommunista kormány szabadon engedi őket, a nyugati diplomácia kész minden gyakorlati segítségre. Mindez jogot ad a reménységre, hogy végül segítenek a deportált magyarokon. De hadd mondjuk ki még egyszer: az idő sürget. S ezt a figyelmeztetést most nem is a világnak mondjuk, hanem magyarul, saját magunknak. Tudunk-e segíteni nekik a magunk erejéből? Minden segítség, amely nem gyakorlati, többet árt, mint használ. Tömegmozgalmakat, segítőakciókat hirdetni, ha nem vagyunk bizonyosak benne, hogy küldeményeink el is jutnak a címzetthez, fokozhatja a kommunista porkolábok bizalmatlanságát, és súlyosbíthatja a deportáltak helyzetét. Természetesen meg kellene kísérelni megfelelő nemzetközi segélyszervezetek révén egy téli segélyakciót is. De addig is, míg a nemzetközi szolidaritás valamilyen alakban megnyilatkozhat, meg kell szerveznünk a deportáltak téli segélyezését egyénileg. Ezért elsősorban mindent el kell követni, hogy az első nagy kétségbeesést és felháborodást ne váltsa fel [külföldön, de otthon sem a résztvevő, de az idő múlásával és]{11} a vélt tehetetlenséggel párhuzamosan jelentkező rezignáció. Mindenki emlékezzen vissza a félelemre és fogadkozásra, mellyel ez év májusában az első hírek nyomán a deportáltak téli sorsára gondolt. A tél itt van. A különös háborúban, mely két világrend, két erkölcsi rend között kialakult, van egy magyar frontszakasz is, és ennek a frontnak legveszélyesebb pontja a magyar internáltak és deportáltak téli helyzete. Mindenki vessen számot egyénileg minden segítési lehetőséggel, otthon és külföldön. És mindenki cselekedjék azzal a körültekintéssel, hideg elszántsággal, ahogy a katona cselekszik, amikor sebesült bajtársán kell segíteni az ütközetben. A tücsökszavú magyar ősz valamikor az év ünnepe volt. Ma félelmes mindannyiunk számára az őszi éjszaka csendje. Ez a félelem és aggodalom, melyet a deportáltak miatt érzünk, nem lobbanhat el a felháborodás tüntetéseivel, nem avasodhat meg a lelkekben a múló idő, a mindennapok gondjai, a tajtékosan tolongó világesemények zűrzavara közepette. Az ő sorsuk a világ-lelkiismeret ügye, de elsőrendűen a mi ügyünk, magyaroké. Az orosz, a balti példa legyen mindennapos gondunk és figyelmeztetőnk. Keveset beszéljünk otthon és külföldön. És állandóan cselekedjünk. Mert nem igaz, hogy teljesen lehetetlen segíteni. [De igaz, hogy senkinek sincs joga elcsüggedni, vagy elfáradni a segítségben.]{12} Van egyféle bátorság, mely szívósabb és hatékonyabb, mint a fegyveres bátorság. Magyar köznyelven szeretet a neve. Erre gondoljon mindenki, aki ért magyarul, a reggelen, amikor először lát e télen havat a küszöbe előtt.

Vasárnapi krónika 5.

November 4.

A San Franciscó-i béketárgyalásokon, mikor a világ szabad nemzeteinek nagy többsége a Szovjet és néhány csatlósállam tiltakozásának ellenére békét kötött Japánnal, egyik amerikai delegátus meglepetésszerűen térképet tolt a Szovjet képviselője elé. Gromiko{13} megnézte a térképet, azután a felháborodás és tiltakozás minden jelével visszadobta. A térkép nem Japán határainak megváltoztatását javasolta. Pontos és cáfolhatatlan topográfiával tüntette fel mindazokat a helyeket, ahol a hatalmas szovjet birodalomban büntető-, internáló-, koncentrációs táborokat, kényszermunka-telepeket állítottak fel. Gromiko felháborodása érthető, mert a térkép topográfiai része pontos volt. Kevésbé pontosan az adatok, melyek a táborok lakóinak létszámát vélelmezik, mert halálozás, átcsoportosítás, rejtélyes minősítések következtében ideiglenesen szabadlábra helyezett, majd újból őrizetbe vett emberek milliós tömegeiről kell újra és újra katasztert készíteni. A becslések szerint 12-15 millió embert, tehát a Szovjet birodalom és a fogoly országok lakosságának 8-10 százalékát őrizték állandóan ilyen büntető, átnevelő és kényszermunka telepeken. Érthető Gromiko felháborodott tiltakozása. A Szovjet titkai között a rabsorban őrzött embermilliók titka a legféltettebb.

A katorga ősi orosz találmány. Ismerték a cári idők porkolábjai, az Arany Horda rabtartói is. Értelme minden időben ugyanaz volt: bírói ítélettel vagy anélkül – utolsó időben majd mindig bírói vád és ítélet nélkül – az erőszakos rendszer kiragadja otthonából és munkahelyéről az embereket, akik a rendszer szempontjából megbízhatatlanok, akikről feltehető, hogy jelenről és jövőről másképp vélekednek. De legtöbbször ilyen gyanú sem szükséges, hogy az áldozat eltűnjék a katorgában. Ha a kényszermunkához szükséges lélekszám, a „stuck” nincsen együtt, a rendszer orvvadászatra küldi egy-egy országrészbe vagy társadalmi területre szakembereit, akik aztán válogatás nélkül szállítják a kényszermunka vagy a társadalmi átnevelés kísérletéhez időszerűen szükséges emberszámot. A személy nem számít; vád nincs; védekezés sincs. A katorga mintha nem is eleven embereket nyelne el, hanem selejtárut. Így veszett nyoma 1945 tavaszán sok ártatlan magyarnak, akik gyanútlanul estek a „stuck”-ot összeterelő katonák kezébe, és akad közöttük, akikről soha többé nem hallott a világ. Így nyelte el a szovjet katorga a balti államok értelmiségét, így tűnnek el – darabszám szerint, vagy tömegestől – a szovjet fogoly államaiból emberek százezrei, így fagyoskodik, éhezik, kallódik és halódik harminc esztendeje a keleti birodalom büntetőtáborában millió és millió szovjet állampolgár. A katorga mélyebben hallgat, mint a sír, mert a sírdombnak legalább a fejfája beszédes. A katorga lakosának nincs neve, nincs törzsszáma, s ha elpusztult, nincs fejfája sem. A katorga a sűrített, tömény, személytelen keleti halál.

De a nyugati ember szereti megélni saját halálát: költői erre tanították. Ezért a nyugati ember lelkiismerete nem tud és soha nem fog belenyugodni a titokzatos keleti emberemésztő telepek rendszerébe. A térkép, melyet a San Franciscó-i tárgyaláson Gromiko elé tartottak, csak egy a sok közül, melyek újra és újra felbukkannak és mind pontosabbak. Ez az adatszerűség hangosabb vád a szovjet rendszer ellen, mint minden érv, amit a humánus felháborodás kiálthat. Miféle belső törés, lappangó gyengeség és bizonytalanság jele, ha egy nagyhatalom évtizedeken át kénytelen drótsövény mögött tartani lakosságának 8-10 százalékát? Mit érnek el az ígéretek, melyet a rendszer hangszórói gépiesen recsegnek, ha a társadalmi édenkert több mint harminc éves ígéret után még mindig csak a szöges drótkerítés mögött valósítható meg? A Jeges-tengertől a Duna–Tisza közéig húzódik ez a szöges drótkerítés, amely mögött állandóan embermilliók halódnak. Sorsukat jeges közöny övezi. Nevük nincs, jel nem marad utánuk. Mintha az asszírok kényszermunkatelepei keltek volna életre. Ez a vád- és ítéletnélküli tengődés, a halálnem, amely már nem is emberszabású, mert nem az embernek szól, hanem a statisztikai számadatnak, a legkegyetlenebb kísérlet, mellyel rendszer valaha ember ellen fordult. A nácik lelkiismeretesen megtanulták, és tökéletesítették ezt a módszert. De a találmány időrendi sorrendben a Szovjeté. Felismerték, hogy az ember nyersanyag.

Van egy láthatatlan katorga is. Az emberi szellem sorvad drótsövényei mögött. Mert nem igaz, hogy egy nemzetnek társadalmi, emberi életét csak eleven testek alkotják. Egy nemzetnek szelleme is van – máskülönben kósza törzs csak –, és ennek a szellemnek nincs időhöz kötött élete. Egy nemzet él a műveltségében, él a szellemekben, akik megismerni, alkotni, kételkedni, hinni tanították. Az orosz műveltség az elmúlt évszázadokban olyan energiaforrás volt, amely kisugárzott a nyugatra, fölrázott, hinni és kételkedni késztetett. Az orosz irodalom, az orosz színház és zene olyan eréllyel szólította meg a nyugati világot, hogy nem lehetett hívása előtt kitérni. Más műveltségű kultúrkörök legjobbjai feleltek erre a hívásra. Az a nyugtalanítóan eleven emberiesség, amely a múlt század végén az orosz irodalomból a nyugat felé áramlott, elemi erejű volt. Az orosz forradalom nagy társadalmi megrázkódtatásában sokan ennek a félelmes erővel sugárzó emberiességnek a robbanásszerű kitörését látták. Ez a káprázat rövid ideig tartott. A forradalom kirobbanása után egy gazdasági, társadalmi, szellemi és erkölcsi alapjaiban megrázkódott társadalom nekikezdett romokat takarítani és új világot építeni. A türelmi idő, melyet a világ a kísérletnek nyújtott, lejárt. Amit egy napon látni kellett, nem új világ volt, hanem a katorga, s ezt a félelmes látványt a rendszer kényszermunkával elővarázsolt alkotásai sem tudták eltakarni. A láthatatlan katorgában eltűnt az orosz műveltség. A vörös kultúrkirakatban természetesen megőrizték és mutogatták a nagy neveket. De egy nemzet szellemét nem csak óriások építik, hanem egy különös segédcsapat is. Az orosz irodalom klasszikusainak árnyékában vonul ez a csapat – de él-e az orosz olvasó, aki ismeri Tolsztoj, Puskin, Dosztojevszkij nevei mellett egy Arcübasev, Arkagyij Avercsenko, Oszip Dimov, Kuprin, Bunyin, Merezskovszkij{14} és ki tudná felsorolni a jó néhány jelentős orosz alkotó nevét? A szovjet skolasztikusai szaporán megmagyarázták ezt a tüneményt: a műveltség – így hirdetik – felépítmény; ha egy társadalom alapjaiban megrendül, az összeomlás eltemeti a felépítmény alkatrészeit is. Ezt a szellemi tömegpusztítást a harmincöt éves szovjet-kísérlet ugyanolyan jéghideg következetességgel hajtotta végre, mint ahogy megsemmisítette birodalmában az eleveneket, akiktől félt, vagy akikre már nem volt szüksége.

És így készül most megsemmisíteni, drótsövény mögé, katorgába zárni határai nyugati peremén mindazokat, akik gyanúsak, hogy közük van a nyugati szellemhez. A nagy katorga, melyben a nyugati szellemet akarja vesztegzár alá helyezni a Szovjet, a szemünk előtt épül. De lehet, hogy az első komoly szabotázs és lázadás, mely a Szovjet ellen fordul, éppen a szellem lázadása lesz. A világ legjobb szellemei kezdenek fellázadni – és nem utolsó sorban éppen azok, akik hittek és reménykedtek. Egy új világban hittek. És a nyugati ember hihetetlen rövid idő alatt felismerte, hogy nem új világ az, amelyet drótsövény övez, és nem szabadság az, amelyhez a börtönajtón át vezet az út.

{1} Ez a bevezető szöveg szinte mindig ugyanaz a felkonferálásnál, kivéve az utolsó mondatot, mely az aktuális előadás tartalmát előlegezi meg. A továbbiakban e felvezető részt csak akkor közöljük, ha Márai felolvasásának első gondolatai kapcsolódnak hozzá. A felolvasást záró szöveggel ugyanígy járunk el (Kedves hallgatóink, Ulysses Vasárnapi krónikája hangzott el. Itt a Szabad Európa Rádiója, a Szabad Magyarország hangja.). A bevezető másik verziója: „Ulysses vasárnapi krónikája következik. Ulysses a magyar irodalom egyik legnagyobb élő reprezentánsának fedőneve. Minden vasárnap délben tizenkét óra öt perckor és délután tizenkilenc óra öt perckor mondja el a Szabad Magyarország Rádiójának hullámain vasárnapi krónikáját.”

{2} Mindszenty József (1892–1975): érsek, hercegprímás. XII. Piusz 1945. szeptember 8-án nevezte ki esztergomi érsekké, és 1945. október 7-én Esztergomban beiktatták új hivatalába. 1946. február 21-én nevezték ki bíborossá. A kommunista hatalom támadásait Mindszenty igyekezett visszaverni, de 1948. december 26-án letartóztatták és az Andrássy út 60-ba hurcolták. A Budapesti Népbíróság a IX. 254/1949 számon lefolytatott koncepciós perben életfogytig tartó fegyházra ítélték (1949. február 8.), de betegsége és a nyugati nyomás miatt később házi őrizetbe került. Innen szabadult 1956. október 30-án, majd november 4-én az amerikai követségre menekült.

{3} a halál utáni állapot leírásával foglalkozó, 8. századi mű

{4} földi, a Földdel, mint égitesttel kapcsolatos

{5} 31. zsoltár 14. vers

{6} a berlini blokád 1948 júniusa–1949 májusa között sújtotta Nyugat-Berlint; a szovjetek így akarták kikényszeríteni akaratuk érvényesítését a nyugati hatalmak által ellenőrzött szektorokban. A blokád súlyos ellátási zavarokhoz vezetett, ezért a nyugati szövetségesek légihíddal kötötték össze a várost a nyugati országrésszel.

{7} eredetileg az osztrák–magyar hadsereg ellen harcoló szerb, horvát vagy bosnyák felkelő az I. világháborúban

{8} Babits Mihály: Jónás könyve, harmadik rész. Helyesen: Vétkesek közt cinkos, aki néma.

{9} Publius Flavius Vegetius Renatus ( 4. sz.) szállóigéjét (Si vis pacem, para bellum) idézi a szerző

{10} 1951 májusa és júliusa között tízezernél több, osztályellenségnek minősített embert telepítettek ki

{11} áthúzott bejegyzés

{12} áthúzott bejegyzés

{13} Andrej Andrejevics Gromiko (1909–1989): fehérorosz származású szovjet diplomata, külügyminiszter, a hidegháború időszakának meghatározó politikusa

{14} Mihail Petrovics Arcübasev (1878–1927): orosz regényíró, elbeszélő; Arkagyij Tyimofejevics Avercsenko (1881–1925): orosz író; Oszip Dimov (1878–1959): orosz író; Alekszandr Ivanovics Kuprin (1870–1938): orosz író; Ivan Alekszejevics Bunyin (1870–1954): orosz író, költő; Dmitrij Szergejevics Merezskovszkij (1865–1941): orosz író, filozófus; valamennyien emigráltak hazájukból