László Ágnes

Értékteremtők
2014

Kossuth Kiadó

Tartalom

A XXI. Század Társaság Hazám-díjának megalapítása

A 2013-as Hazám-díj köszöntője

BITÓ LÁSZLÓ

„Hiszek a fejlődés lehetőségében akár egyetlen életen belül is”

FISCHER IVÁN

„Minden embernél hőmérővel mérjük, mennyire magyar”

HARASZTŸ ISTVÁN

Egy szabad ember

ILIA MIHÁLY

„Nem élhet az ember haragban…”

KORNAI JÁNOS

„Az ember akkor is felelősséggel tartozik a tetteiért, ha rendkívül nehéz nyomás nehezedik rá”

MARTON ÉVA

„Az hajt előre, hogy átadjam a bennem lévő tudást, hogy segítsek, hogy kinyissam a fejeket és a szíveket”

VÉGEL LÁSZLÓ

A hazám az anyanyelvem, amely mindig velem van

Impresszum

A Hazám-díjhoz kapcsolódva, 2005-től jelenteti meg a Kossuth Kiadó az Értékteremtők című könyvet. Az interjú-L kötetből az olvasók minden évben azokat a díjazott személyiségeket ismerhetik meg, akik pályaívükkel, a tudomány, a művészet különböző területein, mint a zene, a film, a színház, a fotó, a festészet, a szobrászat, valamint az irodalomban alkottak kiemelkedő, maradandó műveket és emberi hitvallásuk is minta és példa lehet mindannyiunknak, de különösen a fiatal nemzedéknek.

A könyvsorozatot 2013-ig Hovanyecz László újságíró, a Népszabadság nyugdíjas főszerkesztő-helyettese, főmunkatársa, a Tekintet főszerkesztője írta és állította össze a rá jellemző alapossággal, kíváncsisággal és szeretettel.

Hovanyecz László hosszú betegség után, életének 73. évében, 2013. október 28-án elhunyt.

Emlékét Bächer Iván írásával kívánjuk megőrizni, amely a jóbarát, a kolléga 70. születésnapján, 2010. május 22-én jelent meg a Népszabadság Hétvége mellékletében.

HOVANYECZ
– Bächer Iván írása

Pékgyerek. Gyöngyösi. Ereiben tót vér csörgedez. Franciás. Hírlapíró. Baloldali. Bivalyerős. Hetvenéves.

Pék fiának születni: sors. A pék mestersége évezredes, ősi. Nem olyan, mint a politológusé. Olyan, mint a molnáré, a halászé, a papé. Van is benne szakrális elem, őselemekkel küzd a pék: a gabonával, a vízzel, a tűzzel; ő dagasztja, keleszti, süti az életet. A pék mindig más ember, mint a többi. Más az életritmusa, mint a többinek, máskor fekszik, máskor kel. Minden pék erős, mert másképp nem lehetne pék. Minden pék öntudatos, mert tudja, hogy ő nem pótolható. A pék fia más lesz óhatatlanul, mint a többi.

Gyöngyösön születni is súlyos vállalás. Nemcsak azért, mert a gyöngyösi tudja, hogy az ember hajléka újra és újra leég, de a gyöngyösi első kézből szerez a katolicizmusból is tapasztalást, továbbá, ha akarná, sem felejthetné, hogy vannak szlovákok és cigányok is a földön. No meg aki gyöngyösi, az megtanul birkózni a borral is.

Hovanyecz László apja pék volt, de ő nem lett az: ő kitanult, nadrágos ember lett, történelmes, franciás, világ- és magyar irodalmat olvasó, írástudó. Tudja és mondja is, hogy ez saját erőből nem lett volna lehető. Ehhez kellett egy kor, amelyet ma fitymálva, megvetőn vagy gyűlölettel szokás felemlegetni, annak első emberének nevével billogozva. Ezt azonban nem ajánlatos Hovanyecz jelenlétében tenni hangosan. Őelőtte az az elit, amelyik a huszonegyedik századra sok tehetséges gyermektől vette el a felemelkedés jussát, amely gyermekeket hagyott elmaradottságban, szükségben; ez az elit őelőtte meg nem áll.

Hovanyecz kolléga manapság már kevesebbet ír. Írt ő eleget éppen, írt, szerkesztett – még főszerkesztett is, sőt ma is csinál ilyest –, tanított, megtette dolgát becsülettel. Munkásságának vastagja e laphoz, a Népszabadsághoz kötötte, köti. Jó néhány interjúkönyvön – épp most is jön ki tőle egy –, pár gondosan szerkesztett cikkgyűjteményen túl cikkek, tárcák ezrei maradnak utána. Igaz hírlapíróhoz méltón „vitt minden vonalat”. Bármiről bármikor írt ő, ha kellett. De sohase bármit. És az sem igaz, hogy bármiről írt; témaválasztásai is tükrözik szilárd értékrendjét: baloldaliságát, emberszeretetét, minden nacionalizmus utálatát és a kultúrához való szakíthatatlan kötelékeit. Tudja, írja, hogy csak a kultúra a nemzet és semmi más. Könyvek százairól írt és ír recenziókat, tudósok tucatjait kérdezte ki, egyszerű emberek hosszú soráról készített pontos portrét. Hovanyecz László nem „trendi”. Feledett emberekről ír leginkább, Moldováról és az öreg Marosánról, Gáll Ernőről, Romány Pálról vagy Fekete Jánosról. Letagadott, összehazudozott korokra emlékezik és emlékeztet: az 1918-as polgári forradalomra vagy a Kádár-korra.

Hovanyecz nem fontoskodott, nem forgolódott soha, nem aspirált díjra – talán egy Demény Pál-emlékérem kivételével –, nem is nagyon kapott olyasmit; nincs bennepikszisben, kánonban, szöveggyűjteményben. Igazi újságíró, napi robotos ő.

Mellesleg fölnevelt öt gyereket, öt lányt noch dazu, becsülettel gondoskodott asszonyokról, öregekről, ha kellett. Enkézzel felhúzott két-három házat, beutazta Európát, főként annak keleti felét, mert az érdekelte; mert ez a közös kelet-európai sors az övé. Azon kevés baloldaliak közé tartozik, akik bejárták – zsidós kalauzolással – Kárpátalját, be – magyarokkal, románokkal, szlovákokkal – Erdélyt, Felvidéket, be az egész boldogult Nagy-Magyarországot. Igazi hazajáró lélek. És persze mindent megírt és persze: jól.

Manapság a „jó embereket” gyűjtő Bródy unoka, Alexander Brody egyik famulusa, segítője, irodalmi titkára, vagy egyszerűen barátja, munkatársa is; szervez, szerkeszt, ír. A régvolt magyar szociáldemokrácia és a polgári progresszió közös hagyománya, 1918 hagyománya aligha véletlenül találkozik Hovanyecz napi munkájában.

Aki közben él és élt is sokat. Nemegyszer szilajul. Előadódott, hogy ő benyitott egy ajtón, és az az ajtó bezuhant tokostul. De hát tehet őerről? Tehet őarról, hogy pékgyerek? Tehet őarról, hogy erős?

A gyönge embert, azt a jó szeretni. A butát, az elesettet, a szegény kis aranyost. Az okosat, a büszkét, az erőset nehezebb. Az igazi szeretés, az erős ember szeretése fárasztó.

Hovanyecz Laci értelmes ember, és erős, mint egy bivaly. Őt fárasztó szeretni. De muszáj.

Bächer Iván

* * *

Halálakor, a Népszabadságban megjelent nekrológ utolsó mondatai sok mindent elárulnak róla: „Igen, bivalyerős volt. Falta az életet, amelyet minden pillanatában meg akart élni, falta a világot, amelyet minden ízében meg akart érteni, meg akart mutatni. Hihetetlen tudása, tájékozottsága birtokában irigylésre méltó higgadt nyugalommal figyelte és kommentálta, ami körülötte történik. Azzal a baloldalisággal szemlélve a »magyar kapitalizmust«, amely tudta, mit jelent, hogy valamikor a pék fiából »nadrágos egyetemi ember« lehetett.

Megkapta az élettől, amit megkaphatott. Utolsó ajándékként pedig, hogy évek óta súlyos betegen, de utolsó pillanatáig tiszta elmével tudhatta betegségét, és a halála közeledtét.

Most mind szegényebbek lettünk.”

A XXI. Század Társaság Hazám-díjának megalapítása

I.

A XXI. Század Társaságot – a történelmi jelentőségű XX. Század Társaság példáját, értékelveit és hagyományait fölelevenítve – 2000. január 31-én alapította meg 35 tudós és közéleti személyiség. Eltökélt szándéka, hogy független társaságként aktív és innovatív fóruma legyen a gyökeresen új kérdések és kihívások elemző, megoldást ígérő megvitatásának egy igazságosabb társadalom megteremtése elkötelezett híveként.

Mindezek keretében úgy véli, hogy megkerülhetetlen újragondolni a szűkebb és tágabb értelemben vett értelmiség szerepét, hivatását, felelősségét a megváltozott világtörténelmi viszonyok között s egyben a magyar társadalomfejlődés sajátosságait hangsúlyosan figyelembe véve. E szerep és felelősség bonyolultabb, mint az elmúlt századokban volt; lényege azonban vélhetően változatlanul ugyanaz: a szellemi kezdeményezés, a lehetséges jobbító megoldások felvázolása, az igazságosságra törekvés példamutatása, az egyes ember és az egész társadalom eszméltető mozgósítása.

A XXI. Század Társaság mindezek szellemében 2001. október 31-én megalapította József Attila szonettkoszorújának címéről: a Hazám-ról elnevezett díjat, amit az arra érdemes hét személyiségnek adományoz évente héttagú kuratóriuma javaslatára értékőrző és értékteremtő életművük elismeréseként a magyar történelem első köztársasága kikiáltásának napján, november 16-án.

II.

1. A Hazám-díj 13. alkalommal kerül átadásra.

2. József Attila 1937-ben, halála évében írta a Hazám című, hét szonettből álló költeményét. Sem József Attila, sem fölbecsülhetetlen értékű életműve, sem a Hazám nem szorul arra, hogy magyarázzuk: miért is közkincs és mérték számunkra – s meggyőződésünk szerint nem csupán Magyarországon, de Európában, sőt ezen az „Akár egy halom hasított fa, / hever egymáson” világon is.

3. A Hazám (más „nagy” versei mellett) esztétikai, szociológiai, történelmi tanúságán és tanulságán túl jelképi erejű és értékű is.

4. A versről elnevezett díj mindazt magába sűríti és remélhetően szétsugározza, amit maga a költemény teljességében jelent.

5. A díjat a Hazám szonettkoszorú szellemiségét teljesítményében, értékében folytató és újrateremtő azon hét személyiségnek adományozza életművéért a XXI. Század Társaság, akiket az adott esztendőben arra érdemesnek ítél.

6. A díj elnevezése – a konkrét verstől eltekintve – önmagában is jelképezi azt a személyes, bensőséges és átélten őszinte viszonyulást múltunkhoz, jelenünkhöz és jövőnkhöz, amit a haza fogalma jelent.

7. A díj átadására a rövid életű, különböző külső és belső okok és körülmények miatt elbukott első magyar köztársaság kikiáltásának napján, november 16-án kerül sor.

8. A díj a feledés elleni emlékezést, valamint példát adó értékeink megbecsülését szolgálja.

HAZÁM-DÍJ 2013

BITÓ LÁSZLÓ, író, orvos

FISCHER IVÁN, karmester

HARASZTŸ ISTVÁN, képzőművész

ILIA MIHÁLY, irodalomtörténész,

szerkesztő

KORNAI JÁNOS, közgazdász

MARTON ÉVA, operaénekes

VÉGEL LÁSZLÓ, író (Szerbia)

AZ EDDIGI DÍJAZOTTAK

Augusztinovics Mária, Bacsó Péter [†], Bálint András, Bari Károly, Benkő Samu, Berek Kati, Bodor Pál, Borbándi Gyula, Cselőtei László [†], Csengery Adrienne, Czeizel Endre, Domokos Géza [†], Enyedi György [†], Erdélyi Zsuzsanna, Erdős Tibor, Fejes Endre, Fejtő Ferenc [†], Féner Tamás, Ferge Zsuzsa, Gaál István [†], Garas Dezső [†], Grendel Lajos, Halász Judit, Hankiss Elemér, Horn Péter, Horváth Teri [†], Hubay Miklós [†], Huszár Tibor, Jancsó Adrienne [†], Jancsó Miklós [†], Juhász Ferenc, Kaján Tibor, Kallós Zoltán, Kántor Lajos, Kass János [†], Kállai Ferenc [†], Kányádi Sándor, Kertész Ákos, Keserű Ilona, Kokas Ignác [†], Konok Tamás, Korniss Péter, Kosáry Domokos [†], Kósa Ferenc, Kovács András, Kurtág György, Láng István, Makk Károly, Markó Béla, Marx György [†], Máthé Erzsi, Melis György [†], Molnár Piroska, Nagy Károly, Novák Ferenc, Ormos Mária, Ördögh Szilveszter – posztumusz Hazám-díj [†], Pataki Ferenc, Petrovics Emil [†], Pécsi Ildikó, Ranschburg Jenő [†], Rolla János, Romány Pál, Rubik Ernő, Sánta Ferenc [†], Sára Sándor, Sárosi Bálint, Schéner Mihály [†], Seregi László [†], Somlyódy László, Sütő András [†], Szabó István, Szabó Magda [†], Szabó Zoltán, Szakcsi Lakatos Béla, Szécsényi Ferenc, Szilágyi István, Szinetár Miklós, Tokody Ilona, Tóth István, Törőcsik Mari, T. Sós Vera, Ujfalussy József [†], Vajda György, Varga Imre, Zsámbéki Gábor.

A HAZÁM-DÍJ KURATÓRIUMÁNAK TAGJAI

ÁGH ATTILA, egyetemi tanár

HOVANYECZ LÁSZLÓ, újságíró [†]

KOCSIS ANDRÁS SÁNDOR,
a XXI. Század Társaság elnöke

DR. RÉVÉSZ TAMÁS, egyetemi tanár

ROMSICS IGNÁC, akadémikus

DR. VÁMOS TIBOR, akadémikus,
a kuratórium elnöke

DR. VARGA GYULA, professor emeritus

A 2013-as Hazám-díj köszöntője

Tisztelt és szeretett Barátaim!

Elemi iskolásként, vagy talán polgári iskolába járó fiúként magyarórán sok verset kellett megtanulnom és kívülről elmondani. A gyerek- és kamaszfejben akkor még nem volt a zűrzavar és a titok bizonytalansága. Akkori létem egyik meghatározó fénypontja volt a versek kívülről tudása. verset én mindig olvastam, de az elemi és később a polgári iskolában kívülről kellett mondani, pózolás nélkül és hibátlanul, mert a tanító úr vagy tanár úr nagyon figyelt arra, hogyan mondom a verset, milyen ritmusban és mekkora lánggal. Akkor is voltak a gyerek- és kamaszkorban kötelező olvasmányok, művek, amelyeket az osztályközösség előtt kellett hangosan elszavalni. Nem harsogva, nem kiabálva, de a hűség és szeretet figyelmével olyan fiúként, akiről már gyerekkorában tudták tanárai és tanítói, hogy a vers már benne van. Szívében nem akkor született a vers, amikor az osztály előtt, vigyázzban állva kötelező volt elmondani, dadogás és megakadás nélkül, hibátlanul. „Tudjátok-e, mi a haza?” kezdődött a kötelező vers első sora. Holott az ember akkor még agyában nem élt-e fogalommal. „Tudjátok-e, mi a haza?” kellett a rajztábla előtt, tanárunk és tanítónk figyelő felnőtt szemei előtt állva mondani. Óh, hányszor kellett nekem e verset elszavalni. Pedig otthon nálunk szó sem esett a hazáról. Mert mindig a gondok felhőiben éltünk és növekedtünk a szegénység szigorában és egyszerűségében. A vers így kezdődött: „Tudjátok-e, mi a haza?” Mi nem töprengtünk ezen, csak észleltük és éreztük azt a létezésformát, amiben éltünk szegényen és kiszolgáltatottan, gyötrő gondokban és sokszor vidáman és napgolyó-fényességgel. A versnek címét nem tudom, szerzője talán Papp-Váry Elemérné volt. Kötelező olvasmány az elemi és később a polgári iskolában. Először iskoláskönyvemben találkoztam vele. Ahol, és ahogy növekedtem, nem esett szó a hazáról. Erről a misztikus és szent elnevezésről, minálunk szó nem esett. A szegények a szegénységgel voltak elfoglalva, a megélhetés-gonddal és a fönnmaradás tüneményes egyszerűségével. Bennem ez a szó nem virágzott, bár gyökerei a szívemben voltak eltemetve. A szegények csak éltek és tűrték e szót, amely önmaga bontogatta tükörfényes szirmait szívünkben. A szegények nem beszéltek a hazáról, csak élték és viselték sorsukat.

Juhász Ferenc

BITÓ LÁSZLÓ

A nyíltzugú glaukómát, köznyelven a zöld hályogot a „látás néma tolvajának” is hívják, mert ez, az egyik legfélelmetesebb szembetegség a szemben fellépő túlfeszültség nyomán minden fájdalom vagy más előzetes tünet nélkül lassan vezet csőlátáshoz, majd sok esetben teljes vaksághoz. Bitó, kimenekülve az ötvenes évek terrorvilágából, a New York-i Columbia Egyetemen a munkatársaival kutatta ezt a sok tízmillió ember látását fenyegető kórt és felfedezte annak egy új gyógyszeres kezelését és kifejlesztették a már világszerte sikeresen használt prosztaglandin derivátumot, a Latanoprostot, a Xalatan szemcsepp hatóanyagát. Ennek a sikere elvezetett más derivátumok kifejlesztéséhez is, amelyek már sok millió szemet mentettek meg a sebészti beavatkozás kockázatától és a vakságtól.

Hazatérve a Columbia Egyetemre ruházott szabadalma rá eső jogdíjának jelentős részét az emberbarátság és szabadságszeretet nemes céljaira fordítja, személyesen is küzdve a szellemi vakság és a lelki túlfeszültségekkel szemben.

A glaukóma mechanizmusának kutatása folytatásaként így keresi írásműveiben is ezeknek a gyötrelmeknek az eredeteit, visszanéz a kezdetek bibliai történeteinek homályába és ezeken keresztül igyekszik feltárni az ember ősi lelki örökségét. Teszi ezt azzal a meggyőződéssel, hogy nem a rossz, hanem a jó az eredendő, ez a művelhető, van az emberiségnek reménye a lelkek gyógyulására.

Legyen igaza!

VÁMOS TIBOR AKADÉMIKUS LAUDÁCIÓJA
A HAZÁM-DÍJ ÁTADÁSÁN

„Hiszek a fejlődés lehetőségében akár egyetlen életen belül is”

– Ungváry Krisztián egy interjúban gróf Bethlen István téziseire hivatkozva, azt mondja, hogy 2014-ben Magyarország adottságai egy általános és titkos választásra nem alkalmasak. Bethlen István szerint olyan országban lehet általános és titkos választásokat tartani, ahol adott néhány alapvető feltétel. A legfontosabb, hogy a lakosságnak legalább a fele ne éljen nyomorszinten. A második, hogy létezzen a kormánytól független, erős értelmiségi réteg, amely nem manipulálható. A harmadik, hogy legyen független média. Egyetért ezzel?

– Igen, de többről van szó. Ha jól emlékszem, a Galamusban jelent meg az az írásom, amely reflektál arra a vitára, hogy nálunk most van-e vagy sincs demokrácia. Szerintem ahol a kormány szabja meg a leválthatósága szabályait, ott nincs demokrácia. Persze ha csak egy jelenségre figyelünk, akkor a mostani helyzetet akár még valamiféle demokráciának is tarthatjuk, de ha egészében elemezzük a jelenségeket – és ezt tettem abban az írásomban –, akkor kiderül, hogy egyáltalán nem beszélhetünk demokráciáról, és nem lesznek szabad és egyenlő esélyű választások. Gondoljon csak arra, mi a következménye annak, hogy a demokratikus ellenzéket rákényszerítették az összefogásra, és öt pártból egyet kellett alakítania. Ez annyit jelent például, hogy egyszer kapják meg a választási kampányra biztosított pártonkénti pénzt. Ebből nem lehetett rendes kampányt levezetni.

– Lehetett volna, de ez nem csak a pénzen múlott, hiszen az ellenzéki összefogás számos olyan korlátba – plakátok kihelyezése, médiamegjelenések, a közmédia egyoldalú tájékoztatása, a miniszterelnök-jelöltek vitájának elmaradása – ütközött, amely óhatatlanul hátrányos helyzetet teremtett. Az ellenzéki összefogás belső harcairól nem is beszélve.

– Igen, de az is igaz, hogy a hatalmon lévő erők kiváló stratégiával egyenként dobták be a köztudatba azokat a szabályokat, törvényeket, amelyek egyértelműen az ő malmukra hajtották a vizet. Ha egy ilyen megjelenik, az ember kicsit fölszisszen, de úgy érzi, ezt még ki lehet bírni. Amikor viszont a végén rázúdul az egész halmaz, úgy érzi, ezt már nem lehet kibírni, de nem tudja, mit tegyen. Ha eddig nem szólt, nem tett ellene semmit, akkor most már nincs is értelme. Hihetetlen csapda.

– A közélettel foglalkozó publicisztikáiban, írásaiban rendületlenül arra biztatja a felelősen gondolkodó, változásra vágyó közszereplőket, hogy találják meg azokat a pontokat, amelyek még esetleg összeköthetik őket. Mennyire hisz a szó, az írás erejében, hatásában?

– Százötven százalékban. A Fidesz is a szó és az írás erejével működik. A baj csak az, hogy több oknál fogva ők sokkal könnyebb helyzetben vannak. Először is uralják a médiát, másodszor a jobboldali filozófia, a jobboldali ideológia sokkal könnyebben terjeszthető. Évszázados, ha nem évezredes irodalma van annak, hogy a hazafiasságra, a nacionalizmusra, az antiszemitizmusra milyen fogékonyak az emberek. Ellentétben a baloldali ideológiával, amely mindig áldozatokat követel.

– A baloldali eszmeiség?

– Igen-igen. A szolidaritás azt jelenti, hogy nekem, az egyénnek valamit fel kell adnom, tennem kell valamit másokért. A jobboldali ideológiában viszont ott van a bálványimádás, és ezt nagyszerűen meg lehet lovagolni. Elképesztő példa erre Orbán Viktornak az a beszéde, amelyet 2013-ban, az ópusztaszeri szobor felavatásakor mondott. Túl azon, hogy ilyen fanatikus szobrot még soha nem láttam, a miniszterelnök beszéde, amelyben minden benne volt, ami agymosásra alkalmas, még a szobor fanatizmusát is túlszárnyalta. Mert ő tudja: amit ők elérnek, a szó erejével érik el. Ki is jelentette: „Ne azzal foglalkozzanak, amit mondok, hanem azzal, amit teszek.” Magyarán: nem érdemes elemezni, amit mond, mert az csak arra jó, hogy megnyerje azokat, akik nem gondolkodnak. És megnyeri.

– Ellentétben az ellenzék vezetőivel…

– Aki gátlástalan, annak mindig nagyon nagy az előnye. Aki azokat akarja maga mellé állítani, akik nem gondolkodnak, akik nem kritikusak, akiknek szükségük van az irányításra, azaz valakire, aki megmondja, merről fúj a passzátszél, akiknek nagyon fontos, hogy úgy érezzék: van valaki, aki tudja a tutit – és ebben Orbán nagyon-nagyon jó. Az, amit a baloldal a 19. században a zászlajára tűzött, a 20. században mind megvalósult vagy túlteljesült. Ez tehát adott, nem kell érte megküzdeni. A baj az, hogy semmi újat nem tűztünk a zászlónkra.