Jeffrey Archer

Gondold meg, mit kívánsz!

CLIFTON-KRÓNIKA
(4. kötet)

A mű eredeti címe

Be Careful What You Wish For

Copyright © Jeffrey Archer 2014

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Kiadó

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

KISS BÉLA

A borítótervet

KISS GERGELY

készítette

ISBN 978 963 643 683 4

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9–11. fszt. 2.

Telefon: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Megbízott irodalmi vezető SZABÓ PIROSKA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Felelős szerkesztő BARDI ERZSÉBET

Kiadói munkaszám E3844-14

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

Gwynethnek

Köszönetnyilvánítás

Köszönetet mondok az alábbiaknak felbecsülhetetlen értékű tanácsaikért és kutatómunkájukért:

Simon Bainbridge, Eleanor Dryden, Ken Howard professzor, Cormac Kinsella, Nemzeti Vasúttörténeti Múzeum, Bryan Organ, Alison Prince, Mari Roberts, dr. Nick Robins, Su Ueyama, Susan Watt és Peter Watts.

A BARRINGTON CSALÁD

A CLIFTON CSALÁD

Prológus

Sebastian még görcsösebben markolta a kormányt, amikor a mögöttük haladó szeneskocsi a hátsó lökhárítóhoz ért. A kis sportkocsit meglódította az ütközés, a rendszámtáblája a levegőbe repült. Sebastian megpróbált nyerni pár métert, de tudta, hogy ha gyorsít, belerohan az előttük lévő teherautóba, és a két monstrum összenyomja az MG-t, mint a tangóharmonikát.

A hátsó teherautó pár másodperc elteltével ismét meglökte az MG-t, de most már jóval nagyobb erővel. A sportkocsit csak húsz-harminc centi választotta el az előttük haladó szeneskocsitól. Amikor a hátsó teherautó harmadszor is beléjük szaladt, Sebastian agyán átvillantak Bruno szavai: Biztos vagy benne, hogy helyesen döntöttél? Vetett egy oldalpillantást a barátjára, aki két kézzel markolta a műszerfalat.

– Ezek meg akarnak ölni minket! – üvöltötte. – Az isten szerelmére, Seb, csinálj valamit!

Sebastian tanácstalanul átnézett a dél felé tartó sávokba, ahol folyamatosan özönlöttek a kocsik az ellenkező irányba.

Amikor az előttük haladó teherautó lassítani kezdett, tudta, hogy csak akkor lehet reményük a túlélésre, ha döntésre jut, méghozzá gyorsan. Határozott mozdulattal jobbra rántotta a kormányt, átvágott a sávokat elválasztó füves részen, és áttért a szembejövő sávba. Keményen a gázra taposott, és magában imádkozott, hogy épségben átérjenek az út túloldalán elterülő mezőre, mielőtt beléjük rohanna egy száguldó jármű.

Egy furgon és egy személygépkocsi fékezett, és majdnem beleütköztek a kis sportkocsiba, amely keresztben vágott át előttük az úton. Sebastian egy pillanatig azt hitte, megúszták, de aztán meglátta, hogy egy fa közeledik feléjük. Levette a lábát a gázpedálról, és balra rántotta a kormányt, de már túl késő volt. Utoljára Bruno sikolyát hallotta.

HARRY ÉS EMMA
1957-1958

1. fejezet

Harry Clifton a telefon csöngésére ébredt.

Épp álmodott, de nem emlékezett rá, mit. Talán ez a makacs, fémes csörgés is csak az álmában szól. Kelletlenül fordult a másik oldalára, és hunyorogva vizsgálta az éjjeliszekrényen álló óra zölden fluoreszkáló mutatóit: két perc múlva háromnegyed hét. Elmosolyodott. Csak egy ember van a világon, aki képes ilyen korán reggel hívni. Felvette a kagylót, és megjátszva magát, álmos hangon motyogott:

– Jó reggelt, szívem! – Nem jött azonnal válasz, és Harry már-már azon tűnődött, talán a hotel telefonközpontosa rossz szobába kapcsolta a hívást. Épp le akarta tenni a kagylót, amikor zokogás ütötte meg a fülét. – Te vagy az, Emma?

– Igen – jött a válasz.

– Mi történt? – kérdezte megnyugtató hangon Harry.

– Sebastian meghalt.

Harry nem válaszolt azonnal. Reménykedett benne, hogy még mindig álmodik.

– Micsoda? – nyögte ki végül. – Hiszen tegnap beszéltem vele.

– Ma reggel halt meg – felelte Emma. Hallatszott a hangján, hogy nem bír pár szónál többet mondani, fojtogatja a sírás.

Harry hirtelen felült az ágyban. Teljesen felébredt.

– Autóbaleset érte – folytatta Emma zokogva.

Harry próbált nyugodt maradni, várta, hogy a felesége elmesélje, hogyan történt.

– Együtt mentek Cambridge-be.

– Együtt? Kivel? – kérdezte Harry.

– Brunóval.

– Bruno életben van?

– Igen, de kórházba vitték, Harlow-ba. Nem biztos, hogy túléli az éjszakát.

Harry felhajtotta a takarót, és a szőnyegre tette a lábát. Nagyon fázott, a gyomra émelygett.

– Azonnal indulok taxival a repülőtérre, és az első géppel hazarepülök Londonba.

– Én most megyek a kórházba – mondta Emma, aztán elhallgatott. Harry egy pillanatig azt hitte, megszakadt a vonal, de aztán meghallotta a felesége suttogó hangját: – Valakinek azonosítania kell a holttestet.

Emma letette a telefonkagylót, de egy ideig még nem volt ereje felállni a székről. Aztán bizonytalan léptekkel kisétált a szobából, többször is meg kellett kapaszkodnia a bútorokban, mint egy matróznak a viharos tengeren hánykolódó hajó fedélzetén. Amikor kilépett a hallba, Marsdent találta ott, lehajtott fejjel álldogált. Az öreg komornyik soha semmilyen érzelmet nem nyilvánított a család tagjai előtt, most azonban Emma alig ismerte fel a megroskadt alakot, aki a kandallópárkánynak támaszkodott. A halál kegyetlensége letépte az arcáról a tökéletes önuralom maszkját, amelyet egyébként mindig viselt.

– Mabel már becsomagolt önnek, asszonyom – dadogta –, és ha megengedi, én majd elviszem kocsival a kórházba.

– Köszönöm, Marsden, nagyon kedves – felelte Emma, miközben a komornyik kinyitotta neki az ajtót.

Belekarolt, és lekísérte a lépcsőn a várakozó autóhoz – most érintette meg először a ház úrnőjét. Kinyitotta a kocsi ajtaját, Emma beszállt, és olyan megtörten süppedt bele a bőrülésbe, mint egy idős hölgy. Marsden indított, egyesbe kapcsolt, és nekivágtak a Barrington-házból a harlow-i Alexandra Hercegnő Kórházig vezető hosszú útnak.

Emmának hirtelen eszébe jutott, hogy a bátyját és a húgát még fel sem hívta, hogy elmondja nekik, mi történt. Még ma este telefonál nekik, akkor valószínűbb, hogy egyedül találja őket. Nem akarta akkor közölni velük a hírt, amikor esetleg idegenek is vannak náluk. Hirtelen éles fájdalom hasított a gyomrába, mintha egy tőrt döftek volna belé. Ki mondja el Jessicának, hogy soha többé nem láthatja a bátyját? Lehet, hogy ezután már nem lesz az a mindig vidám kislány, aki úgy ugrálta körül Sebet, mint egy, a gazdáját leplezetlenül imádó, farkát csóváló, engedelmes kölyökkutya... Jessica nem tudhatja meg mástól a hírt – Emmának a lehető leghamarabb haza kell sietnie.

Marsden megállt a legközelebbi benzinkútnál, ahol minden péntek délután tankolt. Amikor a kutas észrevette, hogy Mrs. Clifton ül a zöld Austin hátsó ülésén, megbökte a sapkáját, és üdvözölte. Emma nem reagált, a fiatalember pedig azon tűnődött, valami hibát követett-e el. Megtöltötte a tankot, majd felemelte a motorháztetőt, hogy ellenőrizze a motorolajszintet. Miután végzett, megint megbökte a sapkáját, de Marsden egyetlen szó nélkül elhajtott, még a szokásos hatpennys borravaló is elmaradt.

– Ezekbe meg mi ütött? – mormolta magában a kutas, miközben a kocsi eltűnt a szeme elől.

Miután ismét kiértek az útra, Emma próbálta felidézni magában, mit is mondott pontosan a Peterhouse-kollégium felvételi bizottságának elnöke, amikor felhívta a rossz hírrel. Sajnálattal kell közölnöm, Mrs. Clifton, de a fia életét vesztette egy autóbalesetben. A tragikus tényen kívül Mr. Padgett nagyon keveset tudott – mint mondta, ő csak közvetíti az üzenetet.

Csak úgy kavarogtak a kérdések a fejében. Miért indult a fia autóval Cambridge-be, amikor pár nappal ezelőtt megvette neki a vonatjegyet? Ki vezetett, Sebastian vagy Bruno? Vajon túl gyorsan mentek? Defektet kaptak? Összeütköztek egy másik autóval? Megannyi kérdés, és senki sem tudja a válaszokat.

Pár perccel a felvételi bizottság elnökének telefonhívása után a rendőrség is jelentkezett, és megkérdezték, Mr. Clifton oda tudna-e menni a kórházba, hogy azonosítsa a holttestet. Emma elmondta, hogy a férje épp New Yorkban tartózkodik a könyvét népszerűsítő előadókörúton. Lehet, hogy nem egyezett volna bele, hogy odamegy a férje helyett a kórházba, ha tudja, hogy Harry másnap már otthon lesz Angliában. Hála istennek, repülővel jön, és nem kell öt napig magányosan küzdenie a gyásszal, mint akkor, ha hajón szelné át az Atlanti-óceánt.

Miközben ismeretlen kisvárosok során hajtottak át – Chippenham, Newbury, Slough követték egymást –, többször is eszébe jutott Don Pedro Martinez. Talán ő állt bosszút azért, ami Southamptonban történt alig néhány hete? De Sebastian mellett a kocsiban ott ült Martinez fia, Bruno is – ennek így nem volt értelme. Az asszony gondolatai ismét visszatértek a fiára, miközben Marsden lekanyarodott a Great West Roadról, és északnak fordult, az A1-es autópálya irányába – arra az útra, amelyen alig pár órával ezelőtt Sebastian járt. Egyszer olvasta valahol, hogy a nagy tragédiák pillanatában az ember legszívesebben visszaforgatná az idő kerekét. Ő is pontosan erre vágyott.

Az út rövidnek tűnt, egyfolytában Sebastian járt a fejében. Visszaemlékezett a születésére, amikor Harry még börtönben ült a világ túlsó végén; az első lépéseire, melyeket nyolc hónapos és négynapos korában tett meg; az első szavára, ami az volt: „Még!”; az első napjára az iskolában, amikor kiugrott a kocsiból, még mielőtt Harry lefékezett volna; aztán a Beechcroft Abbey-re, ahonnan az igazgató ki akarta csapni, de végül csak átmenetileg felfüggesztették; és arra, hogy mennyire örült, amikor elnyerte az ösztöndíjat Cambridge-be. Olyan sok dolog várt még rá, annyi mindent érhetett volna el az életben... de mindez egyetlen szempillantás alatt semmivé foszlott. Végül arra gondolt, milyen végzetes hibát követett el, amikor hagyta, hogy a kancelláriaminiszter meggyőzze, hogy Sebastian vállaljon szerepet a kormány tervében, amellyel le akarták buktatni Don Pedro Martinezt. Ha visszautasítja Sir Alan Redmayne kérését, akkor a fia még most is élne. Ez a sok ha...

Ahogy elérték Harlow külvárosát, Emma kinézett az ablakon, és meglátott egy táblát, amely az Alexandra Hercegnő Kórház felé mutatta az utat. A feladatra koncentrált. Pár perccel később Marsden behajtott egy mindig tárva-nyitva álló kovácsoltvas kapun, majd megállt a kórház előtt. Emma kiszállt a kocsiból, és a bejárat felé sétált, a komornyik pedig elment parkolóhelyet keresni.

Amikor Emma bemutatkozott a fiatal recepciósnak, a lány arcáról azonnal eltűnt a vidám mosoly, elkomorodott, és tekintetén részvét látszott.

– Lenne olyan szíves várni egy percet, Mrs. Clifton? – mondta, és felvette a telefont. – Rögtön szólok dr. Owennek, hogy megérkezett.

– Dr. Owennek?

– Ő volt az ügyeletes orvos, amikor ma reggel behozták a fiát.

Emma bólintott, és nyugtalanul fel-alá kezdett járkálni a folyosón. Összevissza kavargó gondolataiba zavaros emlékek vegyültek. Ki, mikor, miért... Csak akkor hagyta abba az ideges járkálást, amikor egy keményített galléros, takaros nővér megkérdezte:

– Ön Mrs. Clifton? – Emma bólintott. – Kérem, jöjjön velem.

A nővér végigkísérte egy zöld falú folyosón. Egyikük sem szólt egy szót sem. Mit is mondhattak volna? Megálltak egy ajtó előtt, amelyen egy névtábla állt: Dr. William Owen. A nővér bekopogott, aztán benyitott, és előreengedte Emmát.

Egy magas, vékony, kopaszodó férfi állt fel az íróasztaltól, arcáról olyan búskomorság rítt le, mint egy temetkezési vállalkozóéról. Emma eltűnődött, vajon mosolyog-e valaha.

– Jó napot, Mrs. Clifton – üdvözölte az orvos, majd hellyel kínálta a szobában található egyetlen kényelmes széken. – Sajnálom, hogy ilyen szomorú körülmények között kell találkoznunk – jegyezte meg.

Emma sajnálta szerencsétlent. Vajon naponta hányszor ejti ki a száján ugyanezeket a szavakat? Az arckifejezéséből ítélve a hosszú gyakorlattól sem lett könnyebb a kellemetlen feladat.

– Elég sok papírt kell kitöltenünk, de előbb a halottkémnek szüksége lenne a hivatalos azonosításra.

Emma lehajtotta a fejét, és könnyekben tört ki. Már azt kívánta, bárcsak beleegyezett volna, hogy Harry vállalja magára az elviselhetetlenül fájdalmas feladatot. Dr. Owen felugrott, odament hozzá, és leguggolt a széke mellé.

– Borzasztóan sajnálom, Mrs. Clifton.

Harold Guinzburg, Harry könyvének amerikai kiadója igen figyelmesen és segítőkészen viselkedett. Helyet foglalt neki a legközelebbi londoni gépre, az első osztályra. Legalább kényelmesen utazhat, gondolta Harold, bár nemigen tudta elképzelni, hogy szegény ember egy szemhunyásnyit is képes lesz aludni. Úgy döntött, nem ez a legmegfelelőbb időpont, hogy közölje vele a jó hírt, csak arra kérte Harryt, hogy tolmácsolja legmélyebb részvétét a feleségének.

Amikor Harry negyven perccel később kijelentkezett a Pierre Hotelből, Harold sofőrje már várt rá a bejárat előtt, hogy kivigye az Idlewild repülőtérre. Harry a hátsó ülésre szállt be, most nem volt kedve beszélgetni senkivel. Azonnal a felesége jutott az eszébe, és hogy min kell keresztülmennie. Nem örült neki, hogy neki kell azonosítania Sebastian holttestét. Talán a kórházban azt javasolják, inkább várja meg, amíg a férje hazatér.

Harryben fel sem merült a gondolat, hogy egyike lesz az első utasoknak, akik egyhuzamban szelik át az Atlanti-óceánt, mert csak a fia járt az eszében. Mennyire várta első évét a Cambridge-i Egyetemen! Azután pedig... mindig is azt remélte, hogy Seb nyelvtehetsége miatt nagy karrier vár rá a külügyminisztériumban, vagy fordító lesz, esetleg tanár, netán...

Miután a gép felszállt, Harry nem kért pezsgőt, hiába kínálta mosolyogva a légikisasszony. Persze ő nem tudhatta, hogy neki nincs miért mosolyognia. Arra sem adott magyarázatot, miért nem kér semmit enni, és miért nem alszik. A háború idején, amikor a fronton szolgált, megtanulta, hogyan maradjon ébren akár harminchat órán át úgy, hogy csak a félelem miatt keletkező adrenalin táplálja. Tudta, úgysem lenne képes aludni, amíg nem látta még egyszer utoljára a fiát, és azt gyanította, sokáig még azután sem fogja lehunyni a szemét, mert a kétségbeesés termeli majd tovább a hormont.

Az orvos némán végigkísérte Emmát a kopár folyosón, aztán megálltak egy hermetikusan lezárt, opálos üvegű ajtó előtt, amelyen egyetlen szó állt: Halottasház, stílusosan fekete betűkkel. Dr. Owen benyitott, és félreállt, hogy előreengedje az asszonyt, aki megborzongott a hirtelen hőmérséklet-változástól. Aztán tekintete megállapodott a helyiség közepén álló kerekes asztalon. A fehér lepedő alatt halványan kirajzolódtak fia testének körvonalai.

Egy fehér köpenyes asszisztens állt az asztal fejénél, de nem szólalt meg.

– Akkor készen áll, Mrs. Clifton? – kérdezte halkan dr. Owen.

– Igen – felelte határozottan Emma, és a tenyerébe vájta a körmeit.

Az orvos bólintott, az asszisztens pedig felhajtotta a lepedőt. Egy sérülésektől és zúzódásoktól eltorzult arc bukkant elő, Emma azonnal felismerte. Felsikoltott, térdre roskadt, és görcsösen zokogni kezdett.

Dr. Owent és az asszisztenst nem lepte meg a reakció – ezt várták egy anyától, miután megpillantja halott fiát. Az viszont nagyon is megdöbbentette őket, amikor Emma halkan megszólalt:

– Ez nem Sebastian.

2. fejezet

Amikor Harry megérkezett a kórházhoz, legnagyobb meglepetésére Emmát pillantotta meg, amint ott álldogál a bejárat előtt, és láthatóan rá vár. Még jobban meglepődött, amikor a felesége odaszaladt hozzá, és az arcáról csak úgy sugárzott a megkönnyebbülés.

– Seb életben van! – kiáltotta, még mielőtt odaért volna hozzá.

– De hát azt mondtad, hogy... – kezdte Harry, miközben Emma a nyakába ugrott.

– A rendőrség tévedett. Azt feltételezték, hogy az autó tulajdonosa vezetett, és Seb ült az anyósülésen.

– Szóval Bruno volt az utas? – kérdezte halkan Harry.

– Igen – felelte Emma, és némi bűntudatot érzett, hogy így örül.

– Tudod, hogy ez mit jelent? – kérdezte Harry, és kibontakozott a felesége öleléséből.

– Nem. Mire gondolsz?

– A rendőrség nyilván azt mondta Martineznek, hogy az ő fia maradt életben, később viszont meg kellett tudnia, hogy mégis Bruno halt meg, nem Sebastian.

Emma lehajtotta fejét.

– Szegény ember – mondta, miközben beléptek kórházba.

– Hacsak... – Harry nem fejezte be a mondatot. – Szóval, hogy van Seb? – kérdezte aztán halkan. – Milyen az állapota?

– Attól tartok, nem túl jó. Dr. Owen azt mondta, alig maradt ép csontja. Úgy néz ki, hónapokig kórházban marad, és lehet, hogy élete hátralevő részét kerekes székben kell töltenie.

– Legyünk hálásak, hogy él – mondta Harry, és átkarolta a felesége vállát. – Beengednek hozzá?

– Csak pár percre. És figyelmeztetlek, drágám, hogy tetőtől talpig gipszben van, úgyhogy lehet, hogy fel sem ismered. – Emma megfogta a férje kezét, és felvezette az első emeletre. Egy sötétkék köpenyt viselő nő jött velük szembe, buzgón sürgött-forgott a betegek körül, mindenkit szemmel tartott, és időnként utasításokat osztogatott a nővéreknek.

– Miss Puddicombe – mutatkozott be, és határozottan kezet nyújtott.

– Szólítsd főnővérnek, ha jót akarsz – súgta Emma a férje fülébe. Harry megrázta a nő kezét. – Jó reggelt, főnővér.

Az apró termetű nő egy szót sem szólt többet, csak elkísérte őket egy tágas kórterembe, ahol két sorban álltak az ágyak, és mindegyikben egy beteg feküdt. Miss Puddicombe továbbsietett, míg a kórterem túlsó végébe nem értek. Elhúzta a Sebastian Arthur Clifton ágyát takaró függönyt, aztán visszavonult. Harry a fiára meredt. A bal lábát csigával emelték magasba, a másik szintén begipszelve az ágyon pihent. A fejét teljesen eltakarta a kötés, csak az egyik szeme kandikált ki, azzal nézett a szüleire, de az ajka nem mozdult.

Ahogy Harry lehajolt, hogy megcsókolja a homlokát, meghallotta Sebastian első szavait:

– Hogy van Bruno?

– Nagyon sajnálom, hogy ki kell hallgatnom önöket azok után, amin keresztülmentek – mondta Miles főfelügyelő. – Higgyék el, nem tenném, ha nem lenne feltétlenül szükséges.

– És miért van rá szükség? – kérdezte Harry. Nagyon is jól tudta, a nyomozók hogyan szerzik az információikat.

– Egyelőre nem vagyok teljesen meggyőződve róla, hogy ami az A1-es úton történt, az valóban baleset volt.

– Mire akar célozni? – kérdezte Harry, a felügyelőre szegezve tekintetét.

– Nem célzok semmire, uram, de a műszaki szakértőink igen alaposan átvizsgálták a járművet, és egy-két dolog elég gyanúsnak tűnik.

– Mint például? – kérdezte Emma.

– Először is, Mrs. Clifton, nem tudunk rájönni, hogy a fia miért vágott át a középső elválasztósávon, amikor ezzel azt kockáztatta, hogy összeütközik a szembejövő forgalommal.

– Talán valami műszaki hibája volt a kocsinak? – vetette fel Harry.

– Először mi is erre gondoltunk – felelte a nyomozó. – De annak ellenére, hogy a kocsi csúnyán összeroncsolódott, egyik gumija se volt defektes, és a kormánykerék tengelye is érintetlen maradt, ami nagyon ritkán szokott előfordulni ilyen baleseteknél.

– Ez még nem bizonyíték arra, hogy bűncselekmény történt – mondta Harry.

– Nem, uram – felelte Miles –, önmagában emiatt még nem kértem volna meg a halottkémet, hogy utalja át az ügyet az ügyészséghez. Előkerült azonban egy szemtanú, aki meglehetősen nyugtalanító vallomást tett.

– Miért, mit mondott?

– Egy Mrs. Challis nevű hölgyről van szó. Elmondta, hogy elhajtott mellette egy nyitott tetejű sportkocsi, majd meg akart előzni három teherautót, amelyek egymás mögött haladtak a belső sávban, amikor is a legelöl haladó áttért a külső sávba, minden különösebb ok nélkül, mert nem haladt előtte semmilyen másik jármű. Ez azt jelentette, hogy a sofőrnek hirtelen fékeznie kellett. Ekkor a harmadik teherautó is áttért a külső sávba, megint csak minden ok nélkül, a középső pedig állandóan tartotta a sebességet, így a sportkocsi nem tudta megelőzni, vagy áttérni a biztonságos belső sávba. Mrs. Challis azt is mondta, hogy a három teherautó jó ideig így beszorítva tartotta – folytatta a felügyelő –, míg a sofőr egyszer csak váratlanul átvágott az elválasztósávon, egyenesen a szembejövő autók elé.

– Ki tudták hallgatni a három teherautó-sofőr valamelyikét? – kérdezte Emma.

– Nem, nem tudtunk a nyomukra akadni, Mrs. Clifton. Ne gondolja, hogy nem próbáltuk megkeresni őket.

– De hát, amire ön céloz, az elképzelhetetlen – szólt közbe Harry. – Ki akart volna megölni két ártatlan fiatal fiút?

– Egyetértenék önnel, Mr. Clifton, ha nem is olyan régen nem jutott volna tudomásunkra, hogy Bruno Martinez eredetileg nem kísérte volna el a fiukat Cambridge-be.

– Ezt meg honnan tudják?

– A barátnője, egy bizonyos Miss Thornton tájékoztatott minket arról, hogy azt tervezték, aznap moziba mennek Brunóval, de az utolsó pillanatban le kellett mondania a randevút, mert kitört rajta a nátha. – A főfelügyelő elővett egy tollat a zsebéből, és lapozott egyet a noteszében. Sebastian szüleire nézett, és feltette a kérdést: – Van bármi okuk azt feltételezni, hogy valaki ártani akarhatott a fiuknak?

– Nincs – vágta rá Harry.

– Igen, van – felelte Emma.

3. fejezet

– Most végre végezd is el a munkát! – Don Pedro Martinez szinte kikelt magából, úgy ordított. – Nem hinném, hogy nagyon nehéz lesz – tette hozzá, és előredőlt. – Tegnap reggel simán be tudtam sétálni a kórházba, éjszaka nyilván sokkal könnyebb.

– És hogy intézzem el? – kérdezte tárgyilagosan Karl.

– Vágd el a torkát – felelte Martinez. – Vegyél egy fehér köpenyt, egy sztetoszkópot a nyakadba, meg egy szikét a kezedbe. Csak legyen jó éles.

– Lehet, hogy nem jó ötlet elvágni a torkát – jegyezte meg Karl. – Jobb lenne megfojtani egy párnával, hadd higgyék, hogy a sérüléseibe halt bele.

– Nem, azt akarom, hogy a Clifton kölyök lassú és fájdalmas halált haljon. Minél lassabb, annál jobb.

– Én megértem, mit érez, főnök, de nem kéne még több okot adnunk a felügyelőnek, hogy újrakezdje a nyomozást.

Martinez csalódott arcot vágott.

– Jól van, akkor fojtsd meg – mondta kelletlenül. – De húzd el a lehető a legtovább.

– Bevonjam Diegót és Luist is?

– Nem kell. De menjenek el a temetésre, mintha Sebastian barátai lennének, és számoljanak be róla, mi volt. Hallani akarom, hogy legalább annyira szenvedtek, mint én, amikor megtudtam, hogy mégis Bruno halt meg.

– De mi legyen a...

Ebben a pillanatban megcsörrent a telefon az íróasztalon. Felkapta a kagylót.

– Igen?

– Egy bizonyos Scott-Hopkins ezredes keresi – szólt bele a titkárnője. – Személyes ügyben szeretne beszélni önnel. Azt mondja, sürgős.

Mind a négyen átszervezték a teendőiket, hogy másnap reggel kilenckor meg tudjanak jelenni a kormány Downing Street-i irodájában.

Sir Alan Redmayne, a kancelláriaminiszter lemondta a találkozóját M. Chauvellel, a francia nagykövettel, akivel azt akarta megvitatni, milyen következményekkel járhat, ha Charles de Gaulle esetleg visszatér az Élysée-palotába.

Sir Giles Barrington nem ment el az árnyékkormány e heti ülésére. Azzal mentette ki magát Mr. Gaitskellnél, az ellenzék vezetőjénél, hogy sürgős családi ügy akadályozza.

Harry Clifton nem ment el a Piccadillyre a Hatchards könyvesboltba A vér nem válik vízzé című legújabb könyvét dedikálni. Háromszáz példányt előre aláírt, hogy megpróbálja kiengesztelni a bolt tulajdonosát, aki nem tudta leplezni a csalódottságát, főleg miután megtudta, hogy Harry könyve vasárnap felkerül a bestsellerlista élére.

Emma Barrington elhalasztotta a találkozóját Ross Buchanannel, akivel azt a tervet vitatták volna meg, hogy a vállalat építtetne egy új luxus-óceánjárót, amelyet – ha az igazgatótanács is támogatja az ötletet – a Barrington Hajótársaság működtetne.

A négy vendég helyet foglalt az ovális asztal körül a kancelláriaminiszter irodájában.

– Nagyon kedves, hogy ilyen hamar tud fogadni minket – kezdte Giles az asztal legvégén. Sir Alan bólintott. – De bizonyára megérti – folytatta –, hogy Mr. és Mrs. Clifton aggódnak amiatt, hogy a fiuk élete továbbra is veszélyben foroghat.

– Én is osztom az aggodalmukat – mondta Redmayne –, és hadd mondjam el, mennyire megrázott, amikor a fiuk balesetéről értesültem, Mrs. Clifton. Főleg azért, mert némiképp felelősnek érzem magam a történtekért. De hadd biztosítsam önöket arról, hogy nem ültem ölbe tett kézzel azóta. A hétvégén beszéltem dr. Owennel, Miles főfelügyelővel és a halottkémmel is. Mindnyájan rendkívül segítőkészek voltak. Egyet kell értenem Milesszal abban, hogy nincs elég bizonyíték arra, hogy Don Pedro Martinez keze lenne a balesetben. – Emma bosszús arckifejezését megpillantva Sir Alan gyorsan hozzátette: – Persze előfordul, hogy az ember kézzelfogható bizonyíték nélkül is biztos lehet a dolgában, és miután megtudtam, hogy Martinez nem tudta, hogy a fia is a kocsiban lesz, arra jutottam, hogy lehetséges, hogy újból próbálkozik, még ha ez valószínűtlennek tűnik is.

– Szemet szemért – jegyezte meg Harry.

– Igen, lehet, hogy igaza van – bólintott a kancelláriaminiszter. – Nyilván nem bocsátotta meg nekünk, hogy, legalábbis szerinte, elloptunk tőle nyolcmillió fontot, még ha hamis is volt a pénz. Habár még nem tudhatja, hogy a brit kormány állt az akció mögött, nyilván úgy gondolja, hogy az ön fia személyesen is felelős azért, ami Southamptonban történt. Sajnálom, hogy nem vettem elég komolyan az ön teljesen érthető aggodalmait.

– Ezt nagyra értékelem – felelte Emma. – De nem önnek kell folyamatosan aggódnia amiatt, hogy Martinez mikor és hol csap le legközelebb. Bárki ugyanolyan könnyen besétálhat abba a kórházba, mint egy buszpályaudvarra.

– Ezzel kénytelen vagyok egyetérteni – mondta Redmayne. – Tegnap délután magam is ott jártam. – Ezt a bejelentést pillanatnyi csend fogadta, amit ki is használt, és folytatta: – De megnyugodhat, Mrs. Clifton, ez alkalommal megtettem a szükséges lépéseket, és gondoskodtam róla, hogy a fia élete ne forogjon többé veszélyben.

– Megosztaná Mr. és Mrs. Cliftonnal, miért ilyen bizonyos ebben? – szólt közbe Giles.

– Nem, Sir Giles, ezt nem tehetem.

– Miért nem? – kérdezte Emma.

– Mert be kellett vonnom a belügyminisztert, valamint a védelmi minisztert is, ezért kötelez a kormánytagokra vonatkozó titoktartás.

– Miket hord itt össze? – méltatlankodott Emma. – Ne feledje, hogy a fiam életéről van szó!

– Ha ebből az egész ügyből az elkövetkező huszonöt évben bármi nyilvánosságra kerülne – magyarázta Giles a húgához fordulva –, fontos lehet, hogy bizonyítani tudjuk, hogy te és Harry nem tudtatok arról, hogy őfelsége kormányának miniszterei is érintettek voltak.

– Köszönöm, Sir Giles – bólintott a kancelláriaminiszter.

– Rendben, hajlandó vagyok lenyelni, hogy állandóan ehhez hasonló fennkölt és mezei halandó számára érthetetlen megjegyzéseket pufogtatnak – szólt közbe Harry –, amennyiben valóban nyugodtan alhatok, hogy a fiam biztonságban van, mert ha bármi történik vele, Sir Alan, ezért csakis egyvalaki lesz felelős.

– Jogos, amit mond, Mr. Clifton. Mindazonáltal kijelenthetem, hogy Martinez már nem jelent fenyegetést Sebastianra vagy a családjának bármely más tagjára. Őszintén szólva, a végsőkig elmentem, ameddig csak lehetett, mert Martinezről aztán igazán elmondhatjuk, hogy megéri a pénzét.

Harry továbbra is kétkedve nézett rá, és habár úgy tűnt, Giles elfogadja a magyarázatot, nagyon jól tudta, hogy a kancelláriaminiszter csak akkor tárná fel előtte, miért ilyen biztos a dolgában, ha ő lenne a miniszterelnök – vagy talán még akkor sem.

– Mindazonáltal – folytatta Sir Alan – nem szabad elfelejtenünk, hogy Martinez egy minden hájjal megkent, veszélyes gazfickó, és nincs semmi kétségem afelől, hogy megpróbál majd valamilyen módon bosszút állni. De amíg ragaszkodik a törvény betűjéhez, addig egyikünk sem tehet vele szemben semmit.

– De legalább most már fel leszünk készülve – jegyezte meg Emma. Nagyon is jól értette, hová akar kilyukadni a kancelláriaminiszter.

Scott-Hopkins ezredes tíz óra előtt egy perccel kopogott az Eaton Square 44. ajtaján. Pár pillanattal később egy óriási termetű férfi nyitott ajtót, aki mellett a Különleges Légi Szolgálat tisztje szinte eltörpült.

– A nevem Scott-Hopkins, Mr. Martinez vár engem.

Karl meghajolt, aztán kissé szélesebbre tárta az ajtót, de épp csak annyira, hogy a vendég beléphessen. Bekísérte a hallba, és bekopogott a dolgozószoba ajtaján.

– Tessék!

Amikor az ezredes belépett, Don Pedro felállt az íróasztala mögül, és gyanakodva nézett a látogatóra. El sem tudta képzelni, miért akart ilyen sürgősen találkozni vele a tiszt.

– Megkínálhatom egy kávéval, ezredes? – kérdezte, miután kezet ráztak. – Vagy talán valami erősebbel?

– Nem, köszönöm. Ahhoz még egy kicsit korán van.

– Akkor foglaljon helyet, és mondja el, miért akart sürgősen beszélni velem. – Martinez kis szünet után hozzátette: – Bizonyára megérti, hogy nagyon elfoglalt ember vagyok.

– Nagyon is tisztában vagyok vele, hogy az utóbbi időben milyen elfoglalt volt, Mr. Martinez, ezért rögtön a lényegre térek.

Don Pedro vigyázott, nehogy az arca bármit is eláruljon, csak hátradőlt, és rábámult az ezredesre.

– A célom mindössze az, hogy gondoskodjam arról, hogy Sebastian Cliftonnak hosszú és békés élete legyen.

Hirtelen a magabiztos arrogancia, mint egy maszk, lehullott Martinez arcáról, de aztán gyorsan lehiggadt, és kihúzta magát.

– Mire akar célozni ezzel?! – kiáltott fel, és megragadta a széke karfáját.

– Azt hiszem, nagyon is jól tudja, Mr. Martinez, de azért hadd közöljem világosan az álláspontomat. Azért jöttem, hogy gondoskodjam arról, hogy a Clifton család egyetlen tagjának egyetlen haja szála se görbüljön.

Don Pedro felugrott a székéről, és fenyegetően az ezredesre bökött a mutatóujjával.

– Sebastian Clifton a fiam legjobb barátja volt!

– Efelől semmi kétségem, Mr. Martinez. De a lehető legvilágosabb utasítást kaptam, mégpedig azt, hogy figyelmeztessem önt, hogy ha Sebastiant vagy a családjának bármely tagját bármiféle baleset érné, akkor a fiait, Diegót és Luist feltesszük az Argentínába induló következő gépre, és nem első osztályon fognak utazni, hanem a csomagtérben, két faládában.

– Hogy merészel fenyegetni? Tudja, hogy ki vagyok én? – kiáltotta Martinez, és ökölbe szorított kézzel hadonászott.

– Egy kisstílű dél-amerikai gengszter, aki csak mert van egy kis pénze, és az Eaton Square-en lakik, azt hiszi, úriembernek néz ki.

Don Pedro lenyomott egy gombot az íróasztal széle alatt. Pár másodperccel később kivágódott az ajtó, és Karl rontott be.

– Dobd ki ezt az embert – utasította Martinez az ezredesre mutatva –, én hívom az ügyvédemet.

– Üdvözlöm, Lunsdorf hadnagy – mondta az ezredes, amikor Karl megindult feléje. – Mint az SS egykori tagja, bizonyára tisztában van vele, hogy a főnöke helyzete milyen ingatag. – Karl megtorpant. – Úgyhogy hadd mondjak magának is valamit: amennyiben Mr. Martinez nem tartja be a feltételeimet, akkor magával nem azt tervezzük, hogy deportáljuk Buenos Airesbe, ahol annyi korábbi bajtársa tölti jelenleg az idejét. Nem, inkább egy másik végállomásra gondoltunk, ahol több olyan polgárt is talál, akik boldogan tanúskodnának arról, milyen szerepet töltött be Himmler bizalmas segédjeként, és hogy nem válogatott az eszközökben, amikor információkat akart kiszedni belőlük.

– Csak blöfföl – mondta Martinez. – Soha nem úsznák meg, ha ezt tennék.

– Milyen keveset tud valójában az angolokról, Mr. Martinez – mondta az ezredes, miközben felállt a székről, és az ablakhoz sétált. – Hadd mutassak be néhány jellegzetes példányt a Brit-szigetek lakói közül.

Martinez és Karl odaléptek mellé, és kibámultak az ablakon. Az utca túloldalán három férfi ácsorgott, első ránézésre is látszott rajtuk, hogy nem szívesen találkozna velük az ember éjszaka egy kihalt utcán.

– Három legmegbízhatóbb kollégám – magyarázta az ezredes. – Egyikük éjjel-nappal figyelni fogja magát, hátha rajtakapja valami piszkos kis húzáson. A bal oldalon áll Hartley százados, akit sajnálatos módon rangjától megfosztva szereltek le a dragonyosoktól, mert leöntötte benzinnel a feleségét meg a szeretőjét, miközben békésen aludtak... egészen addig, míg meg nem gyújtotta a gyufát. Érthető módon nehezen talált állást, miután kijött a börtönből, míg én fel nem szedtem az utcáról, és újra célt nem adtam az életének.

Hartley barátságosan rájuk mosolygott az utcáról, mintha tudná, hogy róla beszélnek.

– A középső Crann tizedes, foglalkozását tekintve ácsmester. Nagyon élvezi, ha fűrészelhet, legyen az fa vagy csont, neki édes mindegy. – Crann üres tekintettel bámult rájuk. – De bevallom – folytatta az ezredes –, a kedvencem Roberts őrmester, akit a hatóságok is szociopataként tartanak nyilván. Többnyire a légynek sem árt, de attól tartok, soha nem tudott beilleszkedni a civil életbe a háború után. – Az ezredes Martinezhez fordult. – Talán nem kellett volna elmondanom neki, hogy maga egy vagyont keresett náci kollaboránsként, és persze így találkozott Lunsdorf hadnaggyal is. Azt hiszem, ezt az apró érdekességet is megosztom vele, ha esetleg komolyan felbosszant valamivel. Tudja, Roberts édesanyja zsidó volt.

Don Pedro elfordult az ablaktól. Karl tekintetén látta, hogy legszívesebben puszta kézzel megfojtaná az ezredest, de kénytelen volt beletörődni, hogy nem ez a megfelelő alkalom.

– Annyira örülök, hogy sikerült felkeltenem az érdeklődését – mondta Scott-Hopkins. – Most már sokkal biztosabb vagyok benne, hogy maga is belátta, mit kíván a saját legjobban felfogott érdeke. Viszontlátásra, uraim, szép napot. Nem kell kikísérni, egyedül is kitalálok.