Garaczi László

MINTHA ÉLNÉL

(egy lemur vallomásai 1.)

Magvető

Budapest

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Garaczi László, 1995

Felelős szerkesztő Sárközy Bence

Borító: Máthé Hanga

ISBN 978-963-14-2949-7

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tettem egy kört a madárzajos parkban, elhatározott utamat konokul bejártam, majd kimenekültem az egyetem területéről.

A kapuban három élveteg fiatal egy kopott nadrágos docensfélét fogott közre, halkan szuszogva zsebeibe túrtak.

Mióta olvastam a láma könyvét, nem ölök állatot, pedig tele a lakás, a szúnyog a karácsonyfa felett köröz. A láma szemérmesen bevallja, hogy édesanyja társaságában többnyire felszabadultnak érzi magát, úgy látszik, neki se könnyű.

Süldőlányok Nietzschével a szatyorban, ezek aztán nem viccelnek.

Halott veréb, megölte az élet.

Beülök egy sörre, de kakálni kell; a rötyi olyan kicsi, hogy az orromat veri a csempe, mintha egy kocka alakú, hideg bugyiba zártak volna.

Kimenekülök.

Imi és a néma nő a budafoki ház kertjében. Palalapot emelek a fészer tetejére. Imi mamája olyan kifejezéseket használ, hogy bőg, mint tehén a zálogban, kályhaezüst, csőszer. Régi csőszeres család vagyunk, mondja Imi, te egy kicsit elfajzottál, válaszolom, nem igaz, ellenkezik, és pislog nagy, vérágas szemekkel, a szerekért odavagyok, jó, a cső nem vonz annyira, de még változhatok, még bármi lehetek.

A néma nő hallgat, néha felüvölt, aztán mégse, mintha prézliben pillangózna. Imi mama ellát metszőollóval, megyünk a partra szüretelni.

Belövöm a kocsiban a rádiót, valaki arról beszél, hogy egy autó parkol a szemétdomb mellett, kóbor kutya szagolja a kereket. Leesik a tantusz, ott vagyok a történetben, minden motívum stimmel: a kosz, a gép, az eb és én. Találunk az ártéri akácosban egy ültetvényt, igaz, másodvirágzás, alig méter magasak, de a felső pártaleveleken lilásbarna gyanta csorran édesen.

A néma nő némán üvöltve szüretel.

Ha aranyláncot találnék az egyik bugára tűzve.

Fehér Zsiguli poroszkál az úton, kimenekülünk.

Búcsúzunk, a visszapillantóból látom, Imi mama pityereg a sarkon. A kémény nincsen kibélelve, jön a tél, az Imi egy zsivány, most is ki ez a néma nő.

Tele a kocsi párolgó szajréval.

Színházban virággal dobálják a sztárt, punkkoncerten megköpdösik. Ezer nyálas csókot dobnak rája. Egy átlagos csók: kétszázötvenezer bacilus. Bárdos Deák Áginak egy Hobó előtti koncerten a hobósok beleköptek a szájába.

Imi mama zokog a sarkon.

Cigit kér egy bicajos, kiállnak a bordái, a hátsó sárhányón ül, nincs nyereg, az egész vázra színes pöttyöket pingáltak, és panaszkodik, hogy mindig csak azt kérdik, nyomja-e a fenekét, semmi más nem jut eszükbe, na, és tényleg, nyomja, kérdem, hát, válaszolja, tulajdonképpen nyomja, fáj a seggem estére.

Kiáll a borda, nem vették ki belőle az Évát.

A néma nő oly ügyesen bújik, mintha gyűrődés lenne, vagy nőalakú váll-lap. Észreveszi, hogy észreveszem, hirtelen azt mondja, hogy hazamegy, de nem megy haza.

Grandpierre könyveket egyensúlyoz, hiába kapacitáljuk, rendíthetetlen. Tengerzöldre festette szobáját, felül arany csíkkal, mintha egy akváriumban álldogálna, Buddha életével a kezében. A Buddhára nem merek rákérdezni, mert úgy tudom, éppen szeredás hiten van, és a szeredások nem csípik a buddhistákat, én meg éppen buddhista vagyok, nem ütöm agyon a katicabogarat.

Iminek könnyű, mert ő csak egy jópofa moráldebil alkoholista, akit nem érdekelnek az istenek, mert ő maga az isten.

Nem alkoholista: kortyondi.

A Liszt Ferenc téren Kozma Gyurival találkozunk, alkalmi építményt tornyoz a fejére, egy szkafander és egy tiara keveréke, rafiával körbespulnizva. Galántai levideózza, hogy nem szeretem, mikor levideóz. Júlia, a felesége fantasztikusan kacag, a homloka, a haja, a füle is hahotázik, falzettos fejhangon ritmust sikít. Imi behatol a színpadra, és a szakállas performer kezéből kicsavarja a kellékpezsgőt.

A Kiscsülökbe menekülünk.

A Kiscsülökben pultnak dőlnek a rongyosok, főzeléket kanalaznak, és betűjátékot néznek a kettesen.

A félbevágott csülökhúsban magok ülnek körben, mintha kiwivel keresztezték volna a malacot.

Szóra bírni a néma nőt. Mosolyra fakasztani. Tuti sikerszámom a kalocsai éhségsztrájk, a szakadt inak, tört porcok demonstratív bemutatása, a kórház, ahol bevezettem a fújást, mert nem volt pia, és naponta harmincszor ájultunk az oxigénturbós nirvánába; a felülvizsgálat, ahová nyolcdioptriás szemüvegben botorkáltam be, és a rettenetes ezredesekből csak barna pacákat láttam.

Oldódni látszott, mert hosszú hallgatás után kijelentette, hogy most pedig azonnal hazamegy. Azért megy haza, mert az Imi egy hazug disznó.

Végre valaki a szemedbe merte vágni az igazat: hazug disznó vagy.

Imi bizonyítékot követel, mire felhozom a délutáni esetet, kikocsiztunk Budafokra, hogy leszüreteljünk egy háromméteres ültetvényt, ehelyett föltettük a fészerre a hullámpalát. A mohóság, mondja, hogy a szemét junky nem bírja kivárni a szeptembert, egyébként tanúi is vannak, a felesége például, és az is, hogy ezek a lilásbarna levelűek láthatóan másodvirágzás.

A feleséged hívod tanúnak.

A néma nőnek megreccsent a gégeporca.

Mindegy, két eset van: vagy hazudtál, vagy hibáztál. Választhatsz, hazudós akarsz lenni, vagy hibázós, és ahogy ismerlek, a hazudóst fogod választani.

Na, jó, hazudós vagyok, és akkor mi van?

Kinetikus szobor a bejárat, Mándy megjósolja, hogy a magyar válogatott jövőbeli nagy riválisa az ugandai serdülőcsapat lesz. Olajos tekintetű apró szerecsenek.

Szellemes és szeretni való, apró ügyekkel bíbelődik, be is vallja, agya a kis formákra forog, the small is beautiful. Komor pincérek strázsálnak a terített asztal körül, az árak borsosak, sör nincs. Szüneti tolongás, csípőből tüzelni, grimasz, kacsintás, gesztus, gyors tőmondatok, mert azonnal új feladatot hajít eléd a tömeg.

Ezer évig élj, de rögtön.

A fellógatott hajszárító gubacsokat lökdös egy citera húrjain.

Néhányan, italos kedvűek, kimenekülünk, kékfrankossal koccintunk a Gerlóczyban, függőségedre!, Imi azt hiszi, annyira berúgtam, hogy nem veszem észre, hogy harmadszor fizetek – tréfából megvuduzom, anginás görcsök a klozetban, nem jut eszébe semmi, ami egy istennek a halál. Pisti nagyfröccsöt iszik unikummal, próbálom rábeszélni, hogy feküdjön be, kiderül, hogy épp azt intézi, csak még bizonytalan, mert várja egy csaj vidéken, akit a táborban szedett fel, de talán tényleg jobb lenne most egy kis relax az elfekvőben.

A néma leány borzadva mered poharába.

Kimenekülök.

Züllött, túlmozgásos tinédzserek, izomból löknek, céltalanul fröccsennek a golyók szanaszét. Imi felderíti a terepet, szpíd van ötért, a higanyozott cucc, ami egy peremvárosi laborból árasztja el a várost, és felrobbantja a májadat.

Egy régi motoros; csak éppen bekukkant, hátha lepottyan valami, sóher, pedig ő már akkor szúrt, mikor ezek a díler kiscsákók pelenkában rohangáltak, és legfeljebb a tejport nyalogatták.

A buszsofőr hátraszól, dobjuk el a cigit, addig nem indul; az utasokra számít, társadalmi összefogásra, az önkéntelen rendőrökre, de most az egyszer téved, rettegve pislog felénk az esti utas, és olyan nyomorult, hogy inkább leszállunk, és gyalog megyünk tovább. Ugyanígy sütött a nap, és a galamb ugyanígy bukfencezett alá a mélybe.

De ezen a helyen, ahol állok, senki se állt.

Négy év, mennyi idő.

Anyám első novellája ott lapul valahol a komód alján egy eltéphetetlen borítékban: mindössze másfél oldal, nélkülözi a formakészség és irodalmi pallérozottság jegyeit, de felvonultat számos megható és édes közhelyet. Azon a viharos nyári éjszakán, kezdi, és mielőtt az emlékező elájul, zománclavórt tesznek a szülőszékhez.

A doki a kilencedik napon megelégeli a huzavonát, és kirántja a dedet a fényre.

A nagycsoportosok tojásfejűnek hívnak, te tojásfejű, ami az élet szörnyű titkára emlékeztet.

Az iskolában javultak pozícióim, aki mondja másra, az mondja magára, a csúfolókon durva revánsot vettem, és könyörtelen büntetőakcióimmal a felsősök körében is bizonyos elismerést szereztem.

A fortyogó halandóság.

A másik novella nagyapámról szól, aki vasvillát emelt egy pisztollyal hadonászó pusztai betyárra. E pusztai betyár a haladó hagyománnyal ellentétben a tanyasi szegényeket zsarolta kajáért és borért, és nagyapóra, mint afféle nem hivatalos helyi seriffre várt a feladat, hogy megfékezze.

Kerülgették egymást, és azon töprengtek, elsülhete egy vasvilla.

Abban az évben kétszer kellett a csárdafalat kimeszelni.

Nagyapám talán arra célzott, hogy nem maradhat üres ez a könyv.

A visszaemlékezés nem nélkülöz bizonyos drámai sűrítettséget, de a miliőrajz elnagyolt, a hangnem szentimentálisan visszarévedő, a befejezés pedig iskolásan pedáns – az erkölcsi tanulság rigorózus összefoglalása.

Nagyapám nem szerette, ha fegyvert fognak rá, az első háborúban átlőtték a tüdejét.

Sándornak hívták: embereket oltalmazó.

Szüleim az Iskola utcai albérletből átköltöztek a Néphadsereg téri szolgálati lakásba.

Első emlékem az, hogy rám lőnek.

A konyhában ülünk, csupasz égő lóg a falon, egyszer csak durr és fény és felrobban a világ.

Apám eltűnt, a pinceablak előtt anyám öccse hevert, élelmet hozott vidékről, nem mert senki odamenni. Anyám fellopózott a lakásba szappanért, kikukucskált az ablakon, tíz másik halottat látott odalent kifacsart pózokban. Vérük vastagon és feketén csorgott a kanálisba.

Innen datálódik életfogytiglani kolitiszem.

Anyám elájult, teje elapadt, pürét kihánytam, hurutot megkaptam.

Napok múlva derült ki, hogy egyik halott se rokon.

Apám finn tőrével kapargatom a ház falát, hátha beleragadtak a skulók.

November végén kisütött a nap, a teraszon álltunk, apám vette észre a botját emelő alakot. A lövedék nagymama színes gobelinje mellé fúródott a falba. A párizsi ficsúr. A lukat a szobafestő glettelte be a hosszanti repedéssel együtt, földrengés is volt januárban.

Nyugi, mondta Rebeka, túlvilági szerelmem, tündérek

Pesten is élnek.

Foxy Lady.

A párizsi ficsúr girlandos korlátra könyökölt.

Apám a finn tőrt egy ukrán harckocsizótól kapta Kecskeméten, a Szentháromság-szobor mellett. A vércsatornára szépen rajzolt betűkkel azt vésték: Yokko Nikkinen tulajdona. Apám akkoriban gyakran álldogált Szent Sebestyén árnyékában, aki a testéből kiálló nyílvesszőkre fittyet hányva rezignáltan mosolygott maga elé. Először egy húskonzervet kapott az ukrán harckocsizótól, de sehogy se tudott a húshoz hozzáférni, mire a martalóc nekiadta a finn szarvasnyúzó tőrét, mely a Molotov–Ribbentrop-paktum titkos záradékának egyenes következményeként került a birtokába, mint hadizsákmány.

Mivel mindent kiokádtam (lásd még: kreatív evés), anyám becsavart egy kendőbe, és elindult orvosért. Darazsakként zümmögtek a golyók felettünk. A harcok elültével köszönő látogatást tett az orvosnál.

Asszonyom, mondta az orvos, ez csoda.

Akkor én még csak kicsi ded voltam, de már túléltem földrengést, golyózáport, hurutot és placebót.

Orgiasztikus alkat, jó lesz vigyázni.

Anyu, kényeztess halálra.

Anyámra először Móricgát határában lőttek repülőről. Jött a front, eldobálták a csomagokat, és berohantak az erdőbe. Ez az a fenyves, ahová később Kádár járt a nejével állatokra lövöldözni. Fegyverropogás. Az oroszok az egyik szürkét nyakon lőtték, dobálta magát a porban, kapált a lábával, csikós nagybátyám végzett vele.

Húsz év múlva egy nyári délelőtt órákig hevertem a tanya udvarán, megállt a nap az égen, és néhány méterrel az eperfa lombjai fölött lassan, némán, feketén és hatalmasan ellebegett az a bizonyos repülő. A felségjelzés, a fedélzeti géppuskás figyelő tekintete, a fémhenger szegecselt lemezei, a hajtómű lassan forgó légcsavarja. Tudtam, hogy ez egy repülő, de azt is tudtam, hogy egy repülő nem szállhat ilyen alacsonyan, ilyen lassan és ilyen hangtalanul.

Ezután még kétszer lőttek rám. Légpuskával egy rákosligeti osztálytalálkozón, és gázpisztollyal a Véndiák előtt. Én még nem lőttem senkire, legfeljebb csúzlival, az egyetemes körvadászatban eddig a nyúl vagy a róka szerepét játszottam.

De szép is lenne a kutyuska ezüsttálcán, citrommal a szájában: erre tüzelt az öregasszony. Előtte még azt mondta, azért hívom Csurinak, mert titokban véreb.

Rákosligeten valami homályos értelmű fogadásból kopaszra borotválkoztunk, részegen lövöldöztünk, aztán a pacsirtákat hallgattuk hajnalban a teraszon.

Apámék a lövésre fergeteges ellentűzzel válaszoltak, szanálták a Józsefvárosi pályaudvar főépületét, de nem eléggé, onnan vittek húsz év múlva katonának.

Máskor hőbörgő fasisztákkal akadtak össze egy kocsma előtt. Kádár kapcája, te!, mondta az egyik, mire apám lecsapta. Anyámat úgy becézte a levelekben, drága kicsi Pöttyöm.

Nagyapám tanító vidéken.

Apám osztályidegen, de tüzes akarat.

Előző életemben kékróka voltam (Foxy Lord), de egy kékróka mégse követhet el olyan bűnöket, hogy a sorskerék Magyarországra vesse az ötvenes években. Valamely korábbi életemben lehettem híres anyaszomorító, a késleltetett végzet telt be rajtam, mikor idehelyezett, ha nem is a terror áldozatai, de középkáder kiszolgálói közé, akik viszonylagos biztonságban éltek ugyan, cserébe viszont hazudniuk kellett. Jól felfogott érdekből mindenki el is hitte, amit hazudott. Képmutatás és öncsalás; itt a katonaházban fejlődtünk szép szál legény helyett vékonypénzű, szemüveges libidópartizánná. Azt mondják, Tolsztoj mondja, csak a boldog családok hasonlítanak egymásra. A mi házunkban senki se hasonlított senkire, önmagára se, az emberek kötelet hordtak a zsebükben. Horváth nénire apám törte rá az ajtót, megmentették, de a férje elvált tőle, labilis idegzetű, zugivó feleségnél az elvált státusz is jobban festett a káderlapon. Estére dugig teltek a környék pinceborozói, a sűrű füstben egymásba értek a fényes váll-lapok (mennyi néma nő). A focizó fiúkat nézem az ablakból, mikor egy asszony az orrom előtt zuhan a mélybe. Szemben egy fiú szolgálati fegyverrel játékból főbe lövi magát. Óvodásokra omlik a műmárvány burkolat. Egy nagymama az udvari lépcsőház ablakán esik ki, egy emelettel lejjebb visszaperdül a lépcsőházba, de törött bordákkal felhúzódzkodik, és újból kiveti magát. Egy féltékeny katonatiszt leönti benzinnel a feleségét, az anyós oltja el műperzsával, a gyújtogatót bilincsbe verve viszi el a katonai rendőrség.

Kevés autó jár az utakon, gyakorlatlan úrvezetők, beragad a Pobedák gázpedálja. A Szemere–Balaton–Honvéd–Markó utcai Bermuda-négyszög. Ízlésünk kifinomul, csak a zaftosabb eseteket vesszük szemügyre. Fékcsikorgás, durr, sziréna, hörgés, fekete furgon a kopott tepsikkel, és már megy is tovább a snúr, az ipiapacs, az egyérintő. A sóderozás lényege, hogy azt énekled, sóder, sóder a lábam alatt, aztán puszilkodsz a lányokkal. A játszótér közepén egy borostás öregember téblábol, Leposa bácsi, hegyes botját labdába döfi, cserébe kaviccsal hajigáljuk. Két lábra sántít, összedolgozik a vargákkal. Sok csőszt elhasználtunk, mindegyik sántított, mintha sántításból lenne a csőszképzőn a felvételi.

Rokkantak koldultak végig a körúton, csapágyas deszkákon kuporogva. Féllábú, félkarú, félszemű, félfejű. A Stollár Béla utcában lakott egy férfi, rózsaszín műfüleket viselt, és a nyakán lévő nyíláson keresztül sípolva szívta a levegőt. Rettegéssel és megvetéssel övezte őket a gyerektársadalom: gőgös roncsok, nyitott szájjal ziháltok a sarkon, minek is éltek.

Nyolc hónapos voltam, és a szeparációs félelem vasmarokkal szorította össze kicsi, hevesen kotyogó szívemet. Bölcsőde, trauma, gömbvillám, Ízisz, pánikbetegség.

Marika néni, a dadus, nagy, fehér zsákokban cígöli a katonapurdék koszos lepedőit.

Tőle tanulom meg, mi egy kapcsolat időtlensége, a feltétlen szerelmi mámor, de csak sorjában. (Édes, drága Marika néni.) (Mama.) (Rebeka.)

A világ a végtelen tapasztalatszerzés kincses bányájaként tárult elém. Fölösleges megszólalni, míg el nem sajátítom az alapismereteket. Tanulmányoztam szüleim szokásait, az éj és a nappal változását, az évszakokat – ezek szabályos-szabálytalan ritmusa különösen elbűvölt –, a rádióbemondó hangszínét, a por finom szöszözését a politúron, de vizsgálódásaim fő tárgya én magam voltam. Legfontosabb tulajdonságom, hogy a szüleimmel ellentétben, akik nagyobbak nálam, de sajna, megrekedtek a fejlődésben, én testi és szellemi mivoltomban folyamatosan gyarapodom. Megállíthatatlan növekedésem tudata mámoros büszkeséggel töltött el. Az ajtófélfát, amibe a jeleket véstük, és a mérleget kultikus tárgyakként tiszteltem. Isteni tehetség vagyok, aki külön összpontosítás nélkül egyre csak nyúlik és dagad, mint a gömböc a mesében.

Feltűnt, hogy a hajam és a körmöm még nálam is gyorsabban nő, erre nem találtam megfelelő magyarázatot, de a haj- és körömvágást a csonkolás iszonyataként éltem meg, az esti inkvizíciós fürdetéssel együtt. A szőrt mint olyat máig sem értem. A társadalom nagy deficitje. A fodrászat a tékozló természet korrekciójára szakosodott monstre és értelmetlen iparág. Kétmilliárd férfi húszezer évet borotválkozik naponta. Fogod a pengét, és rászánsz három percet.

Növekedéselméleti alapkutatásaim mellett hedonisztikával foglalkoztam. Enni jó, kakilni jó, odabújni jó. Az élvezetek tartós hiánya a fájdalom. A fájdalom: hiány – a nemlétezés kínja. Hároméves voltam, és hallgattam, mint a sír. Miért vannak a valamik, tettem fel magamban a kérdést, és miért nem inkább hiányuk, a semmi.