GÁRDONYI GÉZA

EGRI CSILLAGOK

Szerző © Nógrádi Gergely 2008, 2014

© Presskontakt Bt. 2008

© Manó Könyvek 2014

A borítót tervezte: Szabó Levente

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., 2014

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Gárdonyi Géza eredeti regénye alapján újramesélte: Nógrádi Gergely

Felelős szerkesztő: Pásztor Csörgei Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-615-5385-80-3

GÁRDONYI GÉZA

EGRI CSILLAGOK

NÉHÁNY SZÓ

AZ OLVASÓHOZ

Harminc könyv szerzője vagyok. Ötszáz író-olvasó találkozón vettem részt iskolákban. Húsz éve írok neked.

Ismersz, ismerlek.

Tudom, hogy nehéz a klasszikus nagyregényeket olvasnod. Ha bele is kezdesz az egyikbe, előfordul, hogy már két oldal után leteszed.

Hidd el, másnak is meggyűlik velük a baja! Csodálatos művek, de régen íródtak. Régies nyelven, régi olvasóknak.

Úgy döntöttem, újramesélem neked a világirodalom legszebb történeteit.

A te nyelveden, izgalmasan, de megtartva az eredeti regények hangulatát.

Nem én találtam fel a spanyolviaszt. Évszázadok óta mindenütt újramesélték a remekműveket. Még a Bibliát is. És Shakespeare drámáit. És a németek Goethét, a spanyolok Cervantest, a görögök Homéroszt, a franciák Victor Hugót. És sok-sok évvel ezelőtt Karinthy, Móricz, Kosztolányi és Bródy is újramesélte mások regényeit.

Amit újramesélnek, megmaradhat. Amit nem, az bármily ragyogó remekmű legyen is, lassan bizony feledésbe merülhet.

Szomorú dolog ez. Ám azzal, hogy most a kezedben tartod ezt az újramesélt változatot, egy újabb regény kap esélyt a megmaradásra.

Ehhez azonban te is kellesz. Igazándiból hárman kellünk hozzá. Az író, az újramesélő, és te, aki elolvasod.

Nem azt akarom, hogy azért ismerd a nagy nemzeti legendáinkat, mert dolgozatot kell írnod belőlük.

Azt szeretném, hogy azért ismerd a nagy nemzeti legendáinkat, mert egy magyar ember nem nőhet fel úgy, hogy nem tudja, ki volt Bornemissza Gergely, Baradlay Jenő.

A KLASSZ sorozatban a legszebb regényeket olvashatod el újramesélve.

Ha a KLASSZ-könyveket bújod, még az is megeshet, hogy a sorozatban megjelenő regényeket olvasva az eredeti mesterműhöz is kedvet kapsz – ezért is találsz az újramesélt változatokban részleteket az eredeti alkotásokból.

Egy egészen biztos: a KLASSZ sorozattal klasszabb ember leszel.

Barátsággal: Nógrádi Gergely

ELSŐ RÉSZ

HOL TEREM

A MAGYAR VITÉZ?

A FÉLSZEMŰ TÖRÖK

MARKÁBAN

A patakban két gyermek fürdött: egy fiú meg egy lány. Meztelenül lubickoltak, az erdő mélyén senki sem láthatta őket.

– Derdő – mondta az ötesztendős, szöszke kislány az alig hétesztendős fiúnak –, uttyunk!

A Gergőnek nevezett soványka fiú hátat fordított, a lányka meg belecsimpaszkodott a nyakába. Megindultak a part felé, a kislány a víz színén lebegett. Hanem a partra érve Gergő megkapaszkodott egy bokorban, és aggodalmasan nézett körül.

– Jaj, a szürke!

Kilépett a vízből, ide-oda futkosott a fák között. Kereste az elbóklászott lovat.

– Várjon, Vicuska, mindjárt jövök! – kiáltotta a lánynak. Magázta, mert a gyermek a falu urának, Cecey Péternek a lánya volt. Az ő apja meg csak kovácsként tengette az életét, amíg meg nem halt, s a gyerek az anyjával meg a nagyapjával maradt koldusszegénységben.

Néhány perc múlva Gergő egy vén, szürke lovon tért vissza sápadtan.

– Bújjunk el! – mondta dideregve, miközben leugrott a lóról. – Törököt láttam!

Fölkapkodták a ruháikat, és meglapultak az egyik bokor mögött. Felöltözni már nem maradt idejük. Néhány pillanat múlva egy strucctollas töröksüveg jelent meg a fák alatt, meg egy barna lófej.

Csontos arcú ember volt a török. A fél szemét fehér kendő takarta. A másik szemével Gergőék szürkéjét vizsgálta. Fintorgott, nem tetszett neki a vén ló.

Ha azt a gyereket csíphetné nyakon, akit a lovon látott! A konstantinápolyi rabvásáron háromszor annyit adnának érte, mint a gebéért.

De a gyerek nem volt sehol. A török benézett néhány fa mögé, aztán a lombokat fürkészte. Végül kiáltozni kezdett, méghozzá magyarul:

– Hol vagy, fiúcska? Gyere elő, kis pajtás! Fügét adok!

Gergő nem mozdult.

– Ha nem jössz, elviszem a lovadat!

És már fogta is a szürke kantárszárát, majd elindult vele a fák között.

A két gyermek sápadtan hallgatott a bokorban. Tudták, mi vár rájuk, ha elkapja őket a török. Hallották otthon eleget, ha rosszat csináltak: „Vigyen el a török!” Tudták, akit a török megfog, elviszi idegen országba, és eladja rabszolgának.

Most már látni, hogy a török csontos arcú, barna ember. A vállán diószínbarna köpönyeg. A fején tornyos, fehér süveg. A fél szeme be van kötve fehér kendővel. A másik szeme immáron a fa mellé kötött szürkét vizsgálja. Nem tetszik neki, az látszik az arca fintorgásán. De azért eloldja.

Jobban tetszene neki a gyerek, akit a lovon látott. A gyerek jobban kél, mint a ló. A konstantinápolyi rabvásáron háromszor annyit is adnak érte. De a gyerek nincsen sehol.

A török megnézi egynéhány fának a hátát, és felvizsgálódik a lombokra is.

Azután magyar szóval kiált:

– Hol vagy, fiúcska? Gyere elő, kis pajtás! Fügét adok! Gyere csak elő!

A gyerek nem jelentkezik.

– Gyere elő, te! Ne félj, nem bántalak! Nem jössz? Ha nem jössz, elviszem a lovadat!

És csakugyan összefogja egy kézbe a két ló vezetékét, és viszi magával el a fák között.

A két gyerek némán és sápadtan hallgatta eddig a törököt. A fügekínálás nem oldotta fel őket a rémület dermedtségéből. Sokkal többször hallották otthon a Vigyen el a török! szidást meg a hajmeresztő török meséket, hogysem akármiféle édesgetésre előbátorodtak volna. Hanem mikor azt mondta a török, hogy elviszi a szürkét, a Gergő gyerek megmozdult. Ránézett Évicára, mintha tőle várna tanácsot, s olyan arccal nézett rá, mint akinek tüske szúrja a talpát.

A szürkét viszik! Mit szólnak otthon, ha ő a szürke nélkül tér vissza?

A kis Éva mindezekre a gondolatokra nem felelt. Holtszínnel kucorgott mellette. Nagy, kék szeme megnedvesült a rémülettől.

Hanem Gergő olyan arccal nézett Évicára, mint akinek tüske szúrja a talpát. Viszik a szürkét! Mit szólnak majd otthon, ha ő a szürke nélkül tér haza?

– A szürke… – hebegte a fiú, sírásra torzult szájjal.

Hirtelen el is feledkezett a veszedelemről, felugrott, és a szürke után iramodott.

– Bácsi – kiáltotta sírva –, török bácsi! A szürke a miénk…

A török megállt. Elvigyorodott. Jaj, de csúnya ember volt! Úgy vigyorgott, mintha harapni akarna!

– Gyere hát, ha a tiétek! – felelte. – Nesze.

Azzal elengedte a szürke kantárszárát.

Gergő odaszaladt, megragadta a kantárt, ám abban a pillanatban ő is fogva volt. A török nagy, erős ujjai rátapadtak gyönge kis karjára, és a gyermek a török ló nyergébe repült.

Gergő sivalkodott.

– Csitt! – szólt rá a török, de Gergő tovább kiabált:

– Vicuska! Vicuska!

Ó, bárcsak ne jött volna ki legeltetni a szürkét! Bárcsak ne engedte volna Vicuskának, hogy vele tartson! És bárcsak ne követték volna az erdőbe repülő pillangókat!

A kislány felemelkedett a fűből. A félszemű elmosolyodott.

– Gyere, gyere, nem bántalak – mondta.

Gergő le akart ereszkedni a lóról, de nagyot csattant a hátán a török tenyere. A fiú bőgni kezdett.

Szegény kis Vica menekülni akart, a török azonban utolérte.

– Csitt! – csapott a kislány meztelen hátsójára a félszemű. – Elhallgass, mert mindjárt megeszlek! Ham-ham!

A kislány elhallgatott. Csak a szívecskéje vert, mint a marokba fogott verébé.

Ám, ahogy a lovakhoz értek, újra kiszakadt belőle a sikoltás:

– Apuska! Apa!

Gergő is bőgött.

– Haza akarok menni! – törölgette a könnyeit.

A török előkapta a tőrét és rárivallt:

– Hallgass, rongyos fattyú, mert mindjárt kétfelé hasítalak!

A gyerekek elhallgattak. Elnémította őket a félelem.

Elindultak. Lassan kiértek az erdőből. A Pécsre vezető út tarka volt a törököktől. Lovasok, gyalogosok, szekereken ülő vándornépek szállingóztak hazafelé. A szekereken szekrények, hordók, gabonás zsákok, ágyneműk hevertek rendetlen összevisszaságban: a napi zsákmány. A szekerek mellett megláncolt lábú, hátrakötött kezű rabok ballagtak.

A félszeműnek három szekere és hét rabja volt. Míg az erdőben időzött, a három szekér félreállt. Mikor előbukkant a fák közül a janicsártársai nevetve fogadták a vén szürkét meg a két apró gyermeket. A török feldobta Gergőt és Vicuskát a szekérre, az ágynemű tetejére. Egy megláncolt lábú, tizenhét év körüli rablány ült ott.

– Öltöztesd föl őket! – mondta neki a félszemű.

A lány, ahogy öltöztette a gyerekeket, megölelte-megcsókolta mindkettőt.

– Ne sírjatok, lelkecskéim. Velem lesztek.

– De én haza akarok menni – hüppögte Gergő.

– Én is – sírta Vicuska.

A rablány mindkettőt magához ölelte.

– Majd hazavezet a jó Isten, csak ne sírjatok.

HOL VAN VICUSKA?

Keresztesfalva lakói örvendve bámulták a faluba vágtató öt magyar vitézt.

Egy piros köpenyes, szőke dalia lovagolt elöl, darutoll lengett a süvegén. Előtte, a nyergen puska feküdt keresztben.

A vitézek egyenesen Cecey házához ügettek.

Cecey eléjük baktatott. Furcsa járása volt az öregnek: az egyik lába nem hajlott térdben, a másik nem hajlott bokában. De hogy is hajlott volna, mikor fából volt mind a kettő. És a jobb keze is hiányzott: a vászonzeke ujja csak lötyögött a csuklóján.

A darutollas vitéz leugrott a lóról.

– Dobó István vagyok – mondta süvegét levéve, bokáját összecsapva. Csupa erő volt minden mozdulata.

Cecey hátradugta a kezét.

– Kinek a hadában szolgálsz?

– Most Török Bálintéban.

– Eszerint Ferdinánd király híve vagy. Isten hozott, öcsém.

És kezet nyújtott neki. Aztán bekiáltott a feleségének.

– Nézd csak, anyjuk, vendégünk érkezett.

A kis, kövér úriasszony már ott forgolódott a tornácon: asztalt állított az árnyékba egy cseléddel. Mindjárt bor és ennivaló is került, de Dobó így szólt Ceceyhez:

– Mielőtt leülnénk, bátyám, meg kell kérdeznem, hogy nincs-e itt Móré. Mert én őt keresem.

Móré László, az egykori nemes, az utóbbi esztendőkben rablólovaggá züllött, és előszeretettel fosztogatta a környéket garázda fegyvereseivel.

– Nem láttam a gonosz haramiáját – válaszolta Cecey. – De ne is lássam, csak az akasztófán.

Dobó a fejét csóválta.

– Akkor rossz nyomon járunk. Megengedi bátyám, hogy estig itt pihenjek?

– Hova gondolsz? El sem eresztelek néhány napig!

– Köszönöm, de este továbbmegyünk.

Egy bikafejű, vállas és erős, vén pap fordult be a kapun. Bálint pap volt az, Cecey úr barátja és örök ellenfele a politikai vitákban.

Az asszony bemutatta neki Dobót, Cecey meg rögtön belemart a papba, mint mindig:

– Úgy nézd meg ezt a papot, öcsém, hogy hamarosan beszegődik János királyhoz zászlótartónak.

– Te meg vénségedre leteszed a magyar nevet! – mordult vissza a pap.

– Te beállsz hóhérnak! – rikácsolt Cecey.

– Te meg németnek! – bőszült fel a pap.

– Hóhér!

– Német!

– Sintér!

– Hazaáruló!

A két ősz ember szinte kék volt már a dühtől, ahogy egymásra ordítozott. Dobó csak azt várta már, hogy mikor kell őket széjjelválasztania.

– Ne veszekedjenek, az Isten áldja meg kegyelmeteket – mondta nyugtalanul. – Inkább vesszenek össze a törökkel.

– Nem érted te ezt, öcsém – felelt Cecey, és a székre zöttyent. – Ez a pap csak bajt és bánatot kapott Szapolyai Jánostól, mégis őt védi.

– Inkább ő legyen az ura a magyarnak, hogysem a német – mondta a pap megcsöndesült hangon.

– De bizony inkább a német, mintsem a török! – kiáltott ismét Cecey.

Dobó közbeszólt, hogy a két ember már ne veszekedjen:

– Igaz, ami igaz: se a német, se a török nem jó – mondta. – De most mégis várnunk kell, hogy a német küld-e hadsereget a török ellen. Meg hogy csakugyan el akarja-e János adni az országot a töröknek.

– Eladta az már, öcsém, régen! – dohogott Cecey.

– Nem hiszem. Neki sohase kellett a török. Neki csak a korona kellett.

Az asszony egy tál rántott csirkét tett az asztalra. Mindjárt eltűnt a méreg vörösessége a két öreg arcáról. Cecey nagyot sóhajtott.

– Fiatal vagy még, öcsém – legyintett. – Hány éves is vagy?

– Harmincegy. De gyerekkorom óta mindig hadban vagyok.

– Hát igen, így él a magyar, mióta világ a világ. Én bizony, öcsém, Kinizsivel kezdtem. Mátyás király a nevemen szólított. Aztán Dózsával is harcoltam. Na, Isten adjon győzelmet a kardodnak, és szép lányt feleségül neked magadnak.

Azzal magasba emelte a poharát, és kiürítette. Majd az udvaron súroló cselédhez fordult.

– Te Magda, merre van a Vicuska?

– Nem láttam – felelte a lány. – Ebéd után a kertben játszott.

– Szaladj csak, keresd meg! – mondta Cecey, majd Dobóhoz fordult. – Vénségemre ajándékozott meg az Isten ezzel a kis Tündér Ilonával.

Hanem a lánykát nem találták. Tűvé tették érte a házat, majd a környéket is. Valaki látta a Gergő gyerekkel beszélgetni. De aztán mindketten eltűntek. Biztosan kimentek a lóval az erdőbe. Ó, micsoda gyermeki meggondolatlanság! Hányszor megmondták nekik, hogy a szedresen túl ne menjenek.

Dobóék is segítettek a keresésben. Estefelé megtalálták a gyerekek ruháit a pataknál. Lábnyomaik is ott voltak a parton. Csak nem fulladtak bele a vízbe?

Csakhamar tűvé tesznek mindent a ház körül. Megkutatnak minden bokrot, minden játszóhelyet a faluban. Hol van Kató néne? Ő vigyázott rája. Meglehet, hogy elaludt, s azalatt kiment a faluból a gyerek. Ki látta? Senki se látta. Egy fiúcska a kert mögött beszélt vele délután. Ki ment el a kert mögött délután? Senki, csak a Gergő gyerek. Az öregapja lovát vitte fűre. De hát hol a Gergő? Az sincs sehol. Bizonyosan kiment a lóval az erdőbe. Ó, gyermeki meggondolatlanság! Hányszor megmondták neki, hogy a szedresen túl ne menjen a lóval!

Összekutatták a falu körül az erdőt. Már Dobóék is segítenek. Megnéznek minden fát, minden cserjét, árkot, völgyet és bozótot. A Gergely anyja is jajgatva keresett. Az öreg Katóra ráakadtak az erdőben. Az is keresett már régen, s rekedtté kiabálta a torkát azóta.

Végre estefelé az egyik cseléd megáll, és nagyot kiált:

– Megvannak!

– No, hál’ istennek! Hol vannak?

– A ruhájok itt van!

A ruhájok, bizony csak a ruhájok: a patyolatingecske, piros karmazsincipőcske, sárga tafotaszoknyácska meg a Gergő gyerek inge, gatyája, kalapja. Látszik, hogy fürödtek. A patak partján csakugyan ott a nyomuk a puha fövényben. A nagyobbik láb, amelyiknek széjjel vannak nyílva az ujjai, az a Gergő gyereké. A kisebbik lábnyom a Vicuskáé.

Bizonyosan belefulladtak valahol a vízbe.