DARVASI LÁSZLÓ

EZ EGY ILYEN CSÚCS

– A nagy Szív Ernő-füzet –

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Darvasi László, 2014

Felelős szerkesztő Turi Tímea

Borító Pintér József

ISBN 978-963-14-3220-6

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A POR ÉS HAMU RESTAURANTBAN

Onnan tudtam, hogy nagyon rendes ember, hogy egészen kis mellei voltak, és az volt a köténykéjére írva, oda előre, a hasa fölé, hogy:

Por és Hamu.

Egy nő volt, hát persze, egy olyan pincérlány.

Hogy hívták?

Mindegy, hogy hívták. Por és Hamu Restaurant, ez volt a köténykéjére írva. Hiszen a vendéglőt is így hívták, Por és Hamu Restaurant, ide tértem be egy langyos szombat délután, amikor az emberek többsége igyekezett boldog lenni, s nem gondoltak a daganatukkal, a gombás körmükkel, a hangoskodó szomszéddal vagy az adótartozással. Ezer verset írtak a városban akkor, és egyik sem volt jó. Ezer gyalázatos vers, a nyár utolsó napja pergett el éppen. Minden rontás megmarad, minden rosszal a szegény könyvtárosok múlatják az időt végül. Becsípett angyalka hegedült a gesztenyefa kiégett lombjában oly halkan, mintha elcsapott papok tanították volna az örvendezésre. Láttam, hogy egyedüli vendég vagyok a restaurantban. Ő pedig, ez a nagyon, nagyon rendes ember, a sarokban üldögélt, keresztbe vetett lábakkal, és, mondom, kis melle volt. A Por és Hamu fölirat kissé megemelkedett, libegve megindult felém.

– Parancsoljon, uram – szólt halkan.

– A nyár utolsó napja van, kisasszony – bólintottam, és leültem egy kockás abroszos asztalhoz.

– Délelőtt még volt néhány vendég – vonta meg a vállát, és kissé előrehajolt. Mintha elpirult volna. Kis mellei voltak, az arca vékony, egyszer pedig valaki halálosan szerethette.

– Az egész város elment táncolni – biztattam óvatosan.

– Nézze, uram – ereszkedett le a pincérlány mellém –, délelőtt itt járt Doktor Feketefekete. Ma éppen századjára kérte meg a kezem, és én igent mondtam, mert az ölemben meleget éreztem. Mint amikor egy bolond kisfiú lekváros palacsintát majszol a köldököm fölött. Tudja, ha a nők nevetnek, márpedig szívesen nevetnek, akkor úgy húzódik össze a hasfaluk, akárha szeretkeznének. Ez azért szép, nem? Tudja, a nyár utolsó napja van, és az emberek, már ha nevezhetem őket így, verseket írnak. Hallom a rímeket. Hallom, hogy fölolvassák a sorokat, és amikor valaki megír egy verset, egy költeményt, nyomban táncolni megy. Ez is szép, hát nem? Doktor Feketefekete a férjem lesz, uram és parancsolóm. Vasalni fogom a zsebkendőit. Nézem majd, amikor alszik. Leviszem a szemetet. Meghallgatom a verseit, mert ő is ír verseket. Tudja, hogy Doktor Feketefekete ír verseket is?

– Értem én ezt, kedvesem – gyújtottam rá. Szépen akartam csinálni, de megégettem az ujjamat.

– Ám ha akar, ha valóban szeretné – igazított a haján –, táncolok magával. Eltoljuk az asztalokat, magához simulok, és táncolunk néhány lassút. Ne írjon verset, ne! Magának nem kell. Én pedig csak lassút szeretek táncolni. Doktor Feketefeketének, aki a férjem lesz hamarosan, nem mondjuk meg. Ez a tánc a mi titkunk lesz. Utána félhet tovább, és utána sírhat tovább, utána zihálhat tovább, mert hallottam, hogy mostanában panaszkodással tölti az idejét.

Meglepett, hogy ilyen hosszan is tud beszélni. Nem is hogy hosszan, hanem úgy, mintha kést élezne két szeretkezés között. De bólintottam, mert igencsak kedvemre volt a terv. Táncolni jó. Jobb, mint holmi gyalázatos kis versekkel eldorbézolni azt a kevéske időt. Mert hát ez a rendes ember, ez a pincérlány mondhatta volna azt is, hohó, uram, írjon előbb maga is verset, írjon költeményt, aztán lesz, ami lesz. De nem mondta. Nézett, mint egy szomorú hentes.

Miért jó az a nőknek, hogy jobbak is tudnak lenni bárkinél?

Hanem azért mindenekelőtt inni kellett valamit. Így hát kicsi, hidegtől homályos pohárkákból magunkba leheltünk néhány keserű töményet, aztán fölolvastam a lánynak, de csak mert a nyár utolsó napja volt, Jakab apostol közönséges leveléből az én legkedvesebb mondatomat.

„Mert megnézte magát, és elment, és azonnal elfelejtette, milyen volt.”

Nézett rám a lány, a tekintete könnyben ázott. Fáztak a fák, és fáztak a füvek. Istenem, egyszer biztosan beperelnek egy régészt. Aztán táncoltunk a Por és Hamu Restaurant üres teraszán, lassan ringatóztunk, húzhatta bárhogyan a részeg angyalka. Lábunk alatt recsegett a száraz gesztenyelevél, csikorgott a homok, ágacskák roppantak szét. Táncoltunk. Lassút táncoltunk. Mellkas a mellkasnál, és az ölek is tudtak volna egymásnak mit mondani.

Kis melle volt, rendes ember volt.

Doktor Feketefekete állt az ajtóban, és nézett bennünket.

– Ébredjetek, gyermekeim – szólt azoknak a teremtményeknek a sötét méltóságával, akik soha, semmilyen körülmények között nem sietnek, mert tudják, végül az övék lesz minden.

A nyár utolsó napja volt.

Visszanéztem a bejáratnál. Már ott ültek egymás mellett, mint két vasúti nyugdíjas. A pincérlány pici mellei remegnek a kötényke alatt.

Por és Hamu, Por és Hamu.

Doktor Feketefekete úgy ölelte át őt, mint egy művész. A közös jövőt tervezték, porból és hamuból, a föld, az ég, és hogy lesz, ami lesz. És én ballagtam a nyár utolsó napján egy üres városban, ahol mindenki táncolt valahol, mert már megírta a versét.

A KIS TÁRCA MESÉJE

Volt egyszer egy kicsi, buta tárca.

Egy kristálytiszta, januári napon ez a kicsi tárca azt gondolta nagy merészen, elmegy és szerencsét próbál, és jól megtanulja a világot. Kiokosodik, mint egy végvidéki váltókezelő, aki már az eltévedt Orient expresszen sem lepődik meg. Ha nem is ő lesz a legbölcsebb tárca, azért dörzsöltté válik, lesz neki sütnivalója. Elégetett néhány kéziratot, a hamuból pogácsát sütött, kortyolt egy fölbontott palackból, oldalára csatolta a tollát, a hátára kötötte a jegyzetfüzetét, és elindult világgá.

Járkálgatott már addig is erre meg arra, de most egy nagy vitézhez, egyenesen a mindig, minden helyzetben nagyon bátor, a rettenthetetlen Kosztolányi Dezsőhöz tartott.

Az író az asztalánál ült, bámult maga elé, és remegett, mint a nyárfalevél. Különben majd nézzétek meg, a hársfalevél is szépen remeg.

– Dezső, mutass valamit – kérlelte az írót a kicsi tárca.

– Érdekel a halál? – kérdezte Kosztolányi, majd előkotort néhány kicsi üveget az asztalfiókból. Tintásüvegek voltak. Mindenféle színes tinták, illetve egy göndörödő itatóspapír is. Kosztolányi ide is csöppentett egy kis piros didergést, oda is löttyintett kis kék rettegést, amoda meg barna félelmet, zöld szorongást, sárga pánikot, bíbor gyávaságot, no és egy kis fekete iszonyt is. Végül a sok foltocska táncolni kezdett az itatóspapír fehérségében. Mint valami tejútkeringő, micsoda bál volt! Nahát. A kicsi tárca megremegett, már nem a táncoló, keringőző színeket nézte, mert az eszébe jutott, milyen régen látott itatóspapírt. Hát tényleg, ilyen a halál is. Csak egy itatóspapír. Rád igazítják, aztán szépen kifakulsz, nap kel, nap nyugszik, a ravatalozó termének jobb fölső sarkában sír, nem akar az égbe szállni az elszabadult, zsebkendőnyi lélek.

Kosztolányi homloka gyöngyözött, sóhajtozott.

– Phú, milyen szépen félnek a nagy hősök! – gondolta irigyen a kicsi tárca, és elhatározta, hogy majd gyakorolja ezt is. Tép a halálból itatóspapírt, és a mindenféle ilyen és olyan kedvéből tintavizet facsar.

Hanem az ideje betelt, így aztán tovább bandukolt, kicselezte a lesben álló Róza Influenzia grófnőt, Melankólia hercegkisasszonyt. Egyre több szoknya suhogott a gyalogúton. Furcsa, kolostorszerű kiskocsmák fölött nyikorgott a cégér. És miféle ételszag szállt. Kisírt szemű pincérek szaladtak a csorba köveken. Így jutott el a kicsi tárca egy másik nagy hőshöz, a megalkuvást nem ismerő Krúdy Gyulához.

– Taníts meg valamire, kérlek szépen, Gyula bácsi – kérte őt is.

– Jól van, kicsi tárca, megtanítalak arra, hogyan kell szólni a lányokhoz, a nőkhöz, az asszonyokhoz, hogyan kell a szívükkel foglalkozni, fölpántlikázni, kifesteni, hevesebb és készségesebb dobogásra bírni.

Krúdy Gyula zsongani, búgni kezdett, színes, kalandos, csodás álmok lepedőit aggatta a kerti szárítóra, és láss csodát, kaland lett minden érzésből, álom lett minden vágyból! Szó se róla, igazi tündérség volt! Végül Krúdy Gyula lassan oldalra dőlt, és mint a szerelmesek andalgásába belefáradt Gellért-hegy, horkolni kezdett, mert már nagyon kapatos volt. Álmában hányt is valami tárkonyosat, volt abban az ökleményben babérlevél, köménymag, mustármag és talán articsóka is, de azért az ujjai még eztán is úgy mozogtak, akárha egy éhessé énekelt pinácska vöröses kócait borzolgatnák.

Nem lévén több dolga, a kicsi tárca magára hagyta az írót, és ment, mendegélt tovább, és nem is hiába tette, mert végül elért pontosan Karinthy Frigyeshez. Az író a nappali egész alakos tükre előtt állt, grimaszolt.

– Így kell kinevetni – mondta.

– Mit is? – kérdezte a kicsi tárca.

– Az egészet, fiam – szólt Karinthy Frigyes, és tovább mosolygott, és nevetett, hahotázott, kacagott, rötyögött, kuncogott, vagy vesébe nézett, és az is nagyon mulatságos volt. Bizony, a vesébe belenézni. Meg a májba. A szív mélyébe is bele kell nézni, ahol a lekozmált szeretet füstölög. Belenézni a nagy, a feszülő, a dobogó, a pumpálgató húsok birodalmába! Csakhogy aztán valami színtelenbe nézett Karinthy Frigyes, valami anyagtalanba és lebegőbe, valami megfoghatatlanba, aminek micsoda súlya volt mégis.

– Hát ez meg mi, Frigyes? – ámult a kicsi tárca.

– Kérlek, ez a lélek – bólintott Karinthy Frigyes.

– Ejha, ez már döfi! – csodálkozott a kicsi tárca –, hát a lelket is meg lehet nevettetni?

– Nem lehet. A lélek nem nevet – mosolygott Karinthy Frigyes –, de próbálkozni kell.

És tényleg olyan lett, mintha az a lélek nevetgélt volna. Súlyos is volt, komor is volt, szürke volt, mint a háromnapos halottak arca, de mintha mégis nevetett volna! A kicsi tárca megpróbálta utánozni, de nem nagyon ment neki a dolog. Észrevette, hogy Karinthy arcán karmolások vannak, a kezén folt piroslik, hopp, hiszen ez igazi harapásnyom.

– Ezeket meg hogyan szerezted, Frigyes?

– Ó, tegnap a kalapvásárlás után összekaptam a feleségemmel – bólogatott vigyorogva az író.

– Hihihi, höhöhö – nevetett a kicsi tárca, és arra gondolt, milyen mulatságos, szeretik az emberek egymást, ezért harapnak, ütnek, vágnak, karmolásznak. – Hihihi, höhöhö!

Aztán ment tovább, kéményeket látott, a kémények füstöltek, pirosak voltak és feketék. Azok ott gyárak, irodák, nagy sárga, végtelen mezők, melyek szélén ott pipázgat az örök csősz, a Bánat. Hát ez meg mi? Furcsa illat, babpörkölés zaklató illata. Hiszen ez kávéház! Be is lépett, úgy nyikordult az ajtó, mintha azt mondta volna, egy feketét, főúr, egy feketét. Viseltes kabátban, nyűtt kalapban üldögélt bent egy férfi, hűlt kávéját, a kicsi kekszét bámulta.

– Hát te ki vagy, kapitány? – hangoskodott a kicsi tárca, mert már azt hitte, hogy nagyon sok mindent tud.

– Én vagyok Szép Ernő – mondta a férfiú.

– Jaj, hát persze! Bocsáss meg, hogy nem ismertelek fel nyomban – a kicsi tárca zavartan köhécselt, jaj, de szégyellte magát.

– Sebaj, én megbocsátok. Tudod, én mindenkinek megbocsátok – mondta Szép Ernő.

– Köszönöm szépen – hálálkodott a kicsi tárca, aztán ezt kérdezte: – Hát te mire tanítasz meg, Ernő?

– Látod, milyen óriás minden? – kérdezte Szép Ernő, furcsa kis mosoly jelent meg a szája szegletében. Mint amikor egy vajas kenyérre rásüt a nap.

– Ó, igen – bólogatott a kicsi tárca, és bámult, mert tényleg minden nagy volt. Nagy volt a nő, a halál, az isten. A pénz is rengeteg volt, mint egy gigászi fogsor, úgy csattogott a kávéház pénztárgépe. Táncoltak és forogtak a hatalmas fémfillérek. Kint az akácfák, a parti füvek mind az ég torkáig értek. Hatalmas temetőkben óriási sírok játszottak hegyeket, gigantikus fejfák keringőztek, és a kicsi tárca szörnyeteg nagy koszorúkat is látott.

De akkor Szép Ernő kezébe vette a dolgokat, az istent, a nőt, a halált, a fát, a fűszálat, és ahogy megforgatta, a szűrt, félig lekapcsolt, óvatos fénybe tartotta őket, egyszeriben minden kicsi lett.

Phú, hogy tudta ezt ez a Szép Ernő! Hogy amit megfogott, érintett, amire csak rálehelt, ami óriás dolognak a nyakába kötötte a mondata sálját, a ríme nyakkendőjét, azt máris zsebre lehetett tenni, mint egy üveggolyót. Istent szájban lehetett tartani, mint egy pici szálfarudat, hohó, istenből fogpiszkáló lett. A nagy, szörnyűséges halálból meg halálka lett, finom, kényelmes, kicsi párna. Úgy halsz meg, mint egy mondat. Elkezdik, alany, állítmány, jelző, és pont. Már meg is haltál, finom. Nahát, nahát. Az ördögből meg mamusz lett, csiszi, csoszi, csúszkáljunk be a kicsi bűnbe! A nők, az anyák, a nagytestű testvérhúgok pelyhekké váltak, szálldostak a kávéházi gőzben, egy szirom a kávéfőzőlány arcára tapadt, ott féltékenykedett. Nahát. Ha a szerelmet eddig nyögve kellett görgetni, hurcolászni, most már gurigattad, mint egy labdát. És pattogtatni is lehetett, pattogj, pattogj, ugrándozz, édes, kicsi szerelem.

– Köszönöm, mindent köszönök – hálálkodott a kicsi tárca.

Majd hazaballagott. Most már tényleg sokat tudott a világról. Éppenséggel üres volt a ház, ahol élt. A kicsi tárca tett és vett, kiteregetett, a számlákat nézegette, a számokat számolgatta, elkortyolta a maradék bort. Otthon ült, és arra gondolt, hogy lám, mennyi mindent megtanult, mennyi mindent látott! Ezen gondolkodott. Hogy a világról, ha nem is mindent, de tényleg nagyon sokat megtudott! Na de magáról? Magáról, jaj, magáról vajon mit tudott?!