Borítószöveg

Egy fiatal vidéki lánynak a 80-as évek derekán mozgás- és értelmi sérült gyermeke született. Bántalmazó férje oldalán küzdött kitartóan a családja boldogságáért, de harca kudarcra volt ítélve…

Azóta eltelt több mint harminc év, a lányból asszony lett, de nem sikerült feldolgoznia az átélteket. Ezért kezdett blogot írni, amit rövid időn belül százezrek olvastak.

Péterfy-Novák Éva története a veszteség utáni továbblépésről és az elfogadás folyamatáról szól – egy olyan korban és közegben, mely sem a hibát beismerni, sem a mássággal együtt élni nem akar.

Megyünk tovább, ruhát kell venni neki, szép, fehér ruhát. Az eladó kedves, kérdezi, hány éves a kislányuk? Hét, mondom neki, de kicsit sovány, nem szeret enni. Szép, fehér ruha, olyan, mint a menyasszonyi, állítólag ilyen illik. Az eladó viccel, hogy biztosan a legszebb lesz az ünnepségen. Ez nem kérdés, mondom, fasza kis ünnepség lesz. Kérdezi, hogy cipőt kérünk-e. Riadtan nézünk egymásra, kérünk? Bólintok. Hányas a lába? Nem tudom. Zsuzsi soha nem viselt cipőt. Azt sem tudom, hogy egy hétévesnek mekkora lába van. Uramisten, mit gondol majd ez a nő, milyen megveszekedett anya vagyok én, hogy nem tudom, hányas lába van a gyerekemnek?

„Ez a könyv hű tükre a valóságnak. Se letenni, se elfelejteni nem lehet."

Mácsai Pál

„Borzongtam, és nem tudtam letenni. Őszinte bátorsága erőt ad az élet elfogadásához.

Ez nem egy asszony sorsa, ez mindannyiunk sorsa!”

Jakupcsek Gabriella

„Egy férfiélet kevés megérteni a nőt, az anyaságot, a szeretettel vegyes vesződést, a törődésben való megsemmisülést. Számomra ez a történet arra hivatott, hogy ebben segítsen.”

Kiss Tibi

Libri Kiadó

Budapest

Copyright © Péterfy-Novák Éva, 2014

Magyar kiadás © 2014 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Somogyi Péter

Második kiadás

ISBN 978-963-310-549-8

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztő Darida Benedek

Felelős szerkesztő Angyalosy Eszter

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs (print) és Lovas Anna (E-könyv)

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Zsombornak, Julinak és Anyunak

ELSŐ FEJEZET

Zsuzsák története

Maga héthetes terhes, gratulálok. Jöjjön vissza szülés után.

A folyosón nekidőlök a falnak. Úristen! Mi lesz velem? Félek a szüléstől. Egyetlen perc alatt értem meg, hogy nincs kiút, szülni fogok, felnőtt lettem. Vicces, de az jut eszembe, most már semmiképp nem úszom meg a szenvedést, mert a gyerek már bennem van, tehát valahogyan ki is kell jönnie onnan. Elszégyellem magam, fura érzés, hogy nem az öröm önt el a hír hallatán, hanem a félelem… Nem is tudom, örülök-e, de azt hiszem, talán igen.

1984, huszonkét éves vagyok. Átmenetileg, amíg a lakásunkra várunk, amit már megvettünk, anyukámnál lakunk, Diósgyőrben. Hatvan négyzetméteren élünk, én a belső kis szobában a férjemmel, Istvánnal, aki épp sorkatona, alig van itthon. Ahogy megtudja, hogy végre várandós vagyok (hónapok óta jártunk orvostól orvosig, hogy kiderítsük, miért nem sikerül teherbe esnem), igyekszik nem veszekedni, néha összejön neki, néha nem. Indulatos ember, de hát kinek nincs hibája. Alapjaiban pedig megbízható, jó társam. Úgy emlékszem, így mentegettem magamban.

Amikor délelőttös vagyok, Diósgyőrből hajnalban buszozom fel avas-déli munkahelyemre. Korán indulok, általában fél öt-ötkor, hiszen többször le kell szállnom levegőzni. Folyton szédülök és émelygek, de ez persze nem akadályoz meg abban, hogy munkába járjak. Nagyon szeretek a hatalmas, pirosra festett fodrászüzletben dolgozni, jól érzem ott magam. Kozmetikus vagyok, rajongok a szakmámért.

Szeretnek a munkatársaim, és én is szeretem őket. Picúrnak neveznek, mert szerintük én vagyok a legkisebb, ami nem is igaz, de rájuk hagyom, mert tudom, hogy szeretetből hívnak így. Legjobban a kozmetikus kollégámat, Ágit szeretem, szoros a barátság közöttünk. És persze mindannyian anyáskodnak fölöttem, együtt várjuk a babát. Vasasné például, akinek számtalan orvos vendége van, a vizsgálati eredményeimet elemezteti velük, Maca, a hajmosó pedig minden héten gombapaprikást hoz nekem nokedlival, mert tudja, hogy az a legkedvesebb ételem. Úgy véli, várandósnak úgy dukál, hogy legalább egyszer egy héten a kedvencét egye. Én pedig, mivel szeretem őket, örömmel engedem, hogy babusgassanak és kényeztessenek. István, mint mondtam, úgyis katona, meg hát nem is olyan kedveskedős típus.

Mivel jól érzem magam a munkahelyemen, próbálok nem gondolni az émelygésre. Dolgozni szeretnék, ameddig csak lehet. Néha mégis páni félelem lesz úrrá rajtam. Egyre csak az jár az eszemben, milyen lesz a szülés. Huszadszor hallgatom meg anyám történetét a saját születésemről: a hashajtótól szült meg, amit egy nappal a császármetszés előtt kapott, amikor felkészítették a műtétre. Ez nagyjából minden, amit a terhességről és a szülésről tudok.

Hat hónaposan végül betegszabadságra küldenek. Mivel az émelygés megszűnt, hogy hasznosan teljen az idő, varrni tanulok Zsuzsa barátnőmtől (varrodája van, elkél neki a megbízható segítség), és jó pénzért főzök egy egész családra, ahol az anya, Kati szintén varrásból él. Rengeteget dolgozik, és hálás érte, hogy ellátja valaki a családját.

Miután megebédeltetem őket, egyre többször maradok ott délutánra is. Közel kerülnek hozzám mindannyian. Kati, a férje, Anti, és a gyerekek. Ketten vannak, egy fiú és egy kislány, Attila és Ildi. A kislánnyal hamar összebarátkozom, igazi nagyszájú, vagány-verekedős utcaréme. Miközben főzök, ott sertepertél körülöttem, azt mondja, segít. Beszélgetünk a hasamban fészkelő babáról. Izgulok, hogy fiú lesz vagy kislány. Én lányt szeretnék, mert úgy érzem, nem tudnék mit kezdeni egy kisfiúval. Ildi bólogat, de a maga tízéves bölcsességével kedvesen próbál meggyőzni, az is nagyon jó, ha véletlenül fiú lesz. Mert ugye, ha ez a baba most fiú lesz, akkor, mondjuk, a következő lehetne lány, mint ahogyan náluk is. És ha a lány bármikor bajba kerülne, akkor csak hopp, ott terem a bátyja, és megvédi. Nagyon komolyan bólogat is hozzá, egészen nyilvánvalóan saját magát is győzködi, hogy ez minden normális családban így működik. Aha, mondom. Téged hányszor védett meg a bátyád? Kicsit zavarba jön, nagyon kutat az emlékei között, majd halvány mosollyal azt mondja, na jó, egyszer sem. De én szörnyen összerugdostam a Tóth ikreket, amikor Attilát csúfolták.

Akkor döntöm el, hogy egészen biztosan kislányt szeretnék. Pont ilyet, mint Ildi. És apának pedig pont olyat szeretnék, mint Anti, akinél jobb embert elképzelni sem tudok. Mert hát nekem nincs apukám. Már tíz éve nincs. Halványan persze emlékszem, milyen érzés egy apuka, de csak halványan. Azzal viszont most találkozom életemben először, hogy egy férfi lehet kedves, halk szavú és megbízható. Apám vad székely ember volt, szeretett inni, és hogy finoman mondjam, ez nem mindig tett rá jó hatást. Négyéves volt, amikor Gyergyót elhagyva Magyarországra költöztek. A szülei és négy testvére. Számomra felfoghatatlan módon az egyik öccsét, Andrást, Erdélyben hagyták a nagymamájukkal. Soha többet nem találkoztak vele, egyszerűen ottfelejtették. Nagyapám, apám apja is erőszakos ember volt, szaladt a család apraja-nagyja, ha beivott. Apu pedig követte a családi hagyományt. Férfiember természetéről nekem más ismeretem korábban nem volt.

Anti mindennap kedvesen méltatja a főztömet, és olyan jó étvággyal eszi, hogy az könnyet csal a szemembe. Először önt el az az érzés, hogy jó másnak főzni. És persze minden héten legalább kétszer borsólevest kérnek. Hát igen. A borsóleves titkát anyutól tanultam. Egészen kislány koromtól sulykolta belém a sütés-főzés tudományát. De azt most tapasztaltam meg először, hogy ennyire jó érzés, ha örömmel eszik a főztömet, és megdicsérnek érte. Mert az én férjem soha nem mond nekem elismerő szavakat. Ilyet férfiszájból most hallok először. Mosolygok magamban, hogy tulajdonképpen be is költözhetnék ehhez a kedves családhoz. Mert jó itt. Egyszer majd én is ilyen családot szeretnék. Cserfes, szemtelen gyerekeket, olyan férjet, akinek öröm főzni, és aki mindig kedves. Majd ki is kérdezem Katit, mi a titok. Hátha az én mogorva férjemből is lehetne ilyen jóindulatú, derűs embert varázsolni.