PAULO COELHO

Házasságtörés

ATHENAEUM

© Paulo Coelho, 2014

A mű eredeti címe: Adultério

A könyv a Sant Jordi Asociados Agencia Literaria,

S. L. U. Barcelona, Spanyolország

jóváhagyásával kerül forgalomba.

Minden jog fenntartva.

http://paulocoelhoblog.com

www.coelho.hu

Hungarian translation © Nagy Viktória, 2014

Cover image copyright © Ingram Publishing

A bibliai idézetek Károli Gáspár

fordításában szerepelnek.

1. kiadás 2014. szeptember

ISBN 978-963-293-371-9

Asszonyunk, Szűz Mária, Istennek szent Anyja,

imádkozzál érettünk, bűnösökért,

most és halálunk óráján.

Ámen.

Evezz a mélyre

LUKÁCS 5, 4

Minden reggel, amikor úgynevezett „új napra” ébredek, kedvem lenne újra lehunyni a szemem és nem fölkelni az ágyból. De muszáj.

Van egy csodálatos férjem, aki rajong értem, egy tekintélyes befektetési alap tulajdonosa, és – bár nem akar – minden évben szerepel a 300 leggazdagabb svájci listáján, a Bilan magazinban.

Van két gyerekem, az „életem értelmei” (így mondják a barátnőim). Jó korán kell elkészítenem nekik a reggelit, és elvinni őket az iskolába – gyalog öt percre van tőlünk –, ahol napköziotthonos órarend szerint tanulnak, így nekem is jut időm dolgozni és elvégezni a teendőimet. Tanítás után egy fülöp-szigeteki bébiszitter vigyáz rájuk, amíg haza nem érünk a férjemmel.

Szeretem a munkámat. Megbecsült újságíró vagyok egy tekintélyes lapnál, amelyet itt, Genfben, ahol élünk, minden sarkon lehet kapni.

Évente egyszer elutazom nyaralni a családommal, rendszerint valami idilli helyre, csodálatos tengerparttal, vagy valami egzotikus városba, ahol olyan szegények az emberek, hogy még inkább érezzük a saját gazdagságunkat, és hálát adhatunk az égnek, amiért ennyi áldást szór ránk és ilyen kiváltságos helyzetben vagyunk.

Még be sem mutatkoztam. A nevem Linda, örvendek. Harmincegy éves vagyok, 175 centiméter magas, 68 kiló, és a lehető legjobb ruhákat hordom, amelyeket pénzért meg lehet venni (hála a férjem végtelen bőkezűségének). A férfiakban vágyat, a nőkben irigységet ébresztek.

És mégis: reggelente, amikor kinyitom a szemem és megpillantom ezt az eszményi világot, amelyről mindenki álmodik, de csak keveseknek adatik meg, máris tudom, hogy borzalmas napom lesz. Ez év elejéig fel sem merült bennem, hogy ne lenne minden a legnagyobb rendben. Csak éltem az életem, noha időnként elfogott a bűntudat, hogy többet kapok, mint amennyit megérdemlek. Egy szép napon, amikor éppen reggelit készítettem a családomnak, (emlékszem, már tavaszodott, és nyíltak a virágok a kertünkben), azt kérdeztem magamban: „Hát ennyi?”

Nem kellett volna föltennem ezt a kérdést. Az az író tehet róla, akivel előző nap készítettem interjút, és aki egyszer csak azt mondta:

– Engem a boldogság a legkevésbé sem érdekel. Én nem boldogan akarok élni, hanem szerelmesen, ami veszélyes, hiszen soha nem tudhatjuk, mi vár ránk.

Akkor azt gondoltam: szegény. Soha nem elégedett. Szomorúan és keserűen fog meghalni.

Másnap rádöbbentem, hogy én nem kockáztatok semmit.

Mindig tudom, mi vár rám: egy újabb nap, mely pontosan ugyanolyan lesz, mint az előző. Szerelem? Hát, szeretem a férjem, ami azért jó, mert így legalább biztosan nem leszek depressziós attól, hogy kizárólag a pénz, a gyerekek vagy a látszat miatt kell együtt élnem valakivel.

A világ legbiztonságosabb országában lakom, rendben van az életem, jó anya vagyok és jó feleség. Szigorú protestáns nevelést kaptam, és ezt szeretném továbbadni a gyerekeimnek is. Egyetlen rossz lépést sem teszek, mert tudom, hogy mindent elronthatok vele. Mindent a legnagyobb hatékonysággal végzek, ugyanakkor a lehető legkisebb személyes bevonódással. Fiatalabb koromban engem is értek szerelmi csalódások, mint bárki mást.

De amikor férjhez mentem, megállt az idő.

Míg bele nem ütköztem abba az átkozott íróba és a válaszába. Hát mi rossz van a hétköznapokban? Mi rossz van az unalomban?

Őszintén szólva, egyáltalán semmi. Csak…

…csak az a titkos rettegés, hogy mi van, ha váratlanul, egyik pillanatról a másikra minden megváltozik, és én ott állok felkészületlenül.

Attól a pillanattól kezdve, hogy egy gyönyörű reggelen ez a baljós gondolatom támadt, egyre jobban félek. Vajon helyt tudnék-e állni egyedül a világban, ha meghalna a férjem? Igen, felelem magamnak, hiszen az öröksége több nemzedék megélhetésére is elegendő lenne. És ha én halnék meg, ki gondoskodna a gyermekeimről? Az imádott férjem. De ő később újra megnősülne, hiszen gazdag, vonzó és okos. Vajon jó kezekbe kerülnének a gyermekeim?

Első lépésként megpróbáltam választ adni az összes kérdésemre. De minél többre sikerült választ adnom, annál több új kérdés merült fel. Mi van, ha szeretőt keres magának, amikor én már öreg leszek? Mi van, ha már van is valakije, hiszen már jó ideje nem szeretkezünk annyit, mint régen? Mi van, ha azt hiszi, hogy nekem van valakim, hiszen az utóbbi három évben nem mutattam iránta túl nagy érdeklődést…

Soha nem rendezünk féltékenységi jelenetet, és ennek mindig is örültem, de azon a szép tavaszi reggelen felébredt bennem a gyanú, hogy ez csak azért van, mert teljességgel kihunyt bennünk a szerelem tüze.

Mindent megtettem azért, hogy ne gondoljak erre többet.

Egy héten keresztül munka után mindennap elmentem vásárolni a Rhône utcába. Nem érdekelt igazán semmi, de legalább úgy érezhettem, hogy – mondjuk így – változtatok valamin. Szükségem van egy árucikkre, amelyre korábban nem volt szükségem. Fölfedezek egy háztartási gépet, melyet korábban nem ismertem – bár a háztartási gépek terén elég nehéz újat kitalálni. A játékboltokat messziről elkerültem, mert nem akartam a mindennapos ajándékokkal elrontani a gyerekeimet. Férfiaknak való boltokba sem mentem be, mert nem akartam, hogy a férjemben gyanút ébresszen szokatlan kedvességem.

Amikor hazaértem és beléptem az én kis elvarázsolt birodalmamba, minden csodálatos volt három-négy óráig, amíg le nem feküdt aludni mindenki. Aztán elkezdődött a rémálom.

Szerintem a szenvedély a fiataloknak való, és a hiánya teljesen normális az én koromban. Nem ez rémiszt meg.

Azóta eltelt néhány hónap, és most hol attól rettegek, hogy hirtelen minden megváltozik, hol meg attól, hogy minden így marad életem végéig. Van, aki szerint a nyár közeledtével furcsa gondolataink támadnak: kisebbnek érezzük magunkat, mert több időt töltünk a szabadban, és ez új távlatokat ad a világnak. Távolabb kerül a horizont, a házunk falain és a felhőkön is túlra.

Lehet. De én már egy ideje nem tudok aludni, és nem a meleg miatt. Amikor leszáll az éj, és senki nem lát, mindentől rettegek: az élettől; a haláltól; a szerelemtől és annak hiányától; attól, hogy minden újdonság megszokottá válik; az érzéstől, hogy a legjobb éveimet felőrli a hétköznapok egyhangúsága, és ez így lesz életem végéig; na meg az ismeretlennel való szembenézéstől, bármilyen izgalmas és kalandos legyen is.

Természetesen mások szenvedésével igyekszem vigasztalni magam.

Bekapcsolom a tévét, megnézek egy híradót. Egymás után nézem a híreket balesetekről, természeti csapásokról, a fedél nélkül maradt áldozatokról, menekültekről. Vajon hányan betegek ezen a bolygón, ebben a pillanatban? Hányan szenvednek el, némán vagy üvöltve, igazságtalanságot vagy árulást? Hány szegény, munkanélküli és rabságban sínylődő ember van?

Csatornát váltok. Megnézek egy epizódot egy sorozatból, vagy egy filmet, ez pár percre vagy órára elvonja a figyelmem. Félek, hogy felébred a férjem és megkérdi: „Mi van, drágám?” Mert akkor azt kéne felelnem, hogy minden rendben. Ennél is rosszabb lenne – ahogy a múlt hónapban már meg is történt kétszer-háromszor –, ha amint lefeküdnénk, rögtön a combomra tenné a kezét, lassan fölcsúsztatná és elkezdene simogatni. Színlelhetem az orgazmust – megtettem már jó néhányszor –, de benedvesedni nem tudok szándékosan.

Azt kéne mondanom, hogy hullafáradt vagyok, ő pedig sose vallaná be, hogy bosszús: csak megcsókolna, átfordulna a másik oldalára, megnézné a tabletjén a legújabb híreket és várna másnapig. Én meg azért szorítanék, hogy legyen fáradt, nagyon fáradt.

De nem mindig van így. Néha magamhoz kell vennem a kezdeményezést. Nem utasíthatom vissza egymás után két éjszaka, különben még szeretőt keres magának, márpedig én semmiképpen nem akarom őt elveszíteni. Egy kis maszturbálással előre benedvesítem magam, aztán megy minden, ahogy kell.

A „megy minden, ahogy kell” persze azt jelenti, hogy semmi sem lesz már úgy, mint régen, amikor még rejtély voltunk egymás számára.

Tízévi házasság után is ugyanazon a hőfokon égni: nekem ez nem tűnik normálisnak. És ahányszor csak úgy teszek, mintha élvezném a szexet, egy kicsit meghalok belül. Egy kicsit? Azt hiszem, gyorsabban kiüresedem, mint gondoltam.

A barátnőim szerint szerencsés vagyok – mert azt hazudom nekik, hogy gyakran szeretkezünk, ahogy ők is hazudnak nekem, amikor azt mondják, hogy nem tudják, hogyan éghet a férjük ugyanazon a hőfokon, mint kezdetben. Szerintük a házasságban a szex csak az első öt évben érdekes, utána már kell hozzá egy kis „fantázia”. Mondjuk, lehunyod a szemed, és azt képzeled, hogy a szomszédod van fölötted, és olyan dolgokat tesz, amelyeket a férjed soha nem merne. Elképzeled, hogy egyszerre tesz magáévá ő meg a férjed, és más efféle perverziókra meg tiltott játékokra gondolsz.