A mű eredeti címe

The Hawk

Copyright © 2010 by Monica McCarty

This translation is published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Random House LLC.

Hungarian translation © U. Rónay Anna

© GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ, 2014

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

U. RÓNAY ANNA

Szerkesztette

KENYÓ ILDIKÓ

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

készítette

ISBN 978 963 643 693 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4-8.

Telefon: 299-1033

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Műszaki vezető DANZIGER DÁNIEL

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Dave-nek

Tizennyolc év? Mintha csak öt perc lenne...

(Te erre hozzátennéd: „...víz alatt”.)

Ui.: Új témák kellenének.

Köszönetnyilvánítás

Rendkívül szerencsés vagyok, hogy olyan csodálatos csapattal dolgozhatom, akik azon fáradoznak, hogy segítsék álmaim valóra válását. Legelőször is szerkesztőmnek, Kate Collinsnak szeretnék nagy köszönetet mondani, akinek a támogatása és könyveim iránti lelkesedése valamelyest megnyugtatóbbá teszi azt az aggodalommal teli pillanatot, amikor átadom a kéziratot. Azt hiszem, közös munkánk során az a legnehezebb, hogy folyton emlékeztetnem kell magam: ez csak munka. Köszönet Kelli Fillingimnek, aki mindent olyan elegánsan, könnyen elrendez, és az egész Ballantine-csapatnak, a könyv előállításától az értékesítésig, és különösen azoknak a nagyszerű borítótervező mindentudóknak, akik sosem lankadnak szemeket vonzó (hogy ne mondjam, lenyűgözően izmos) könyvborítókkal előállni. Mint mindig, most is sok köszönet mesébe illő ügynökeimnek, Andrea Cirillónak és Annelise Robey-nak, akik nemcsak érthetővé, hanem olyan fájdalommentessé is varázsolják a könyvírás üzleti oldalát, amennyire csak lehetséges. Végül köszönetet mondok Emily Cotlernek és Estella Tsének a Wax Creative-nél, akik minden nagy és kis dizájn ügyes megálmodói, legyen szó a honlapomról vagy akár a könyvhöz készült családfáról.

Köszönet a skóciai történésznek és írótársamnak, Sharron Gunn-nak, aki (ismét) segítségemre volt néhány gael nyelvű rejtelem megoldásában. Ha valahol mégis hiba maradt, azokról nem ő tehet.

Köszönet Jaminek és Nyreenek, akikkel kezdetben nehezen indult a kapcsolatunk, de hamar közeli barátok lettünk. Alig várom az újabb őszi autós piknikeket!

És végül köszönet Reidnek és Maxine-nak, akik – mindegy, hogy mennyire küzdök ellene – egyre inkább elérik azt a kort, amikor már értékelhetik a könyveimet.

A felföldi harcosok

1306–1307 tele

Bruce-szal a Belső-Hebridákon csatára készülő harcosok:

Tor „Harcos” MacLeod: klánfőnök és kiváló kardforgató

Erik „Sólyom” MacSorley: tengerjáró és kiváló úszó

Gregor „Íjász” MacGregor: mesterlövész és íjász

Bruce fivéreivel az Ír-szigeten zsoldosokat toborzó harcosok:

Eoin „Bajnok” MacLean: a kalóz harcmodor kiváló stratégája

Ewen „Vadász” Lamont: felderítő és fejvadász

A királyné oldalán Észak-Skóciában a hölgyeket védelmező harcosok:

Lachlan „Vipera” MacRuairi: a lopakodás, a beszivárgás és a kimenekítés nagy tudója

Magnus „Szent” MacKay: hegyi vezető és fegyverkovács

William „Templomos” Gordon: alkimista, a robbanószerek szakértője

Robert „Haramia” Boyd: az erő embere és a közelharc nagymestere

Alex „Sárkány” Seton: tőrvívó, lovag

Előhang

Az Úr ezerháromszázhatodik éve. Három hónappal azután, hogy a scone-i apátság mellett Robert the Bruce-t Skócia királyává koronázták, reménytelen küzdelme a trónért kudarccal végződött. A lázadást a nagy hatalmú Edward király, a „skótok kalapácsa” rövid idő alatt leverte.

Bruce most már nemcsak a koronáért, hanem az életéért is küzd. Riválisa meggyilkolása miatt kiközösítette a pápa, a keresztény világ legnagyobb hatalmú vezetője kegyelmet nem ismerve üldözi, honfitársainak kétharmada pedig magára hagyta azzal, hogy nem csatlakozott hozzá. Mindössze titkos felföldi csapata tíz harcosában bízhat, hogy elkerülje a vereséget.

Már-már a feledés homályába veszve, szinte teljesen elfeledve él a legenda egy elit harcosokból álló, titkos csapatról, akiket maga Bruce válogatott össze a Skót-felföld és a Belső-Hebridák legsötétebb zugaiból, hogy létrehozza a világ addigi legveszedelmesebb harci alakulatát. Titkos szövetség köti őket össze, egy láthatatlan erő, és csak rendkívüli képességeikről, harci nevükről és a karjukra tetovált, ágaskodó oroszlánról lehet felismerni őket.

Edward király rémuralma azonban még csak most veszi kezdetét. Kitűzték a rettegett sárkányos zászlót, amely kegyetlen megtorlást ígér. Az elit harcosokra sötét napok várnak, az eddigi legkeményebb kihívást jelentve számukra. Nem kevesebb mint egy nemzet szabadsága a tét.

Prológus

Csuklyás király most a mocsárban bujdokol,

nem vágyik városokba;

Anglia bárói, ha elfognák,

Angol dudára táncoltatnák

Erőnek erejével:

Hogy sose légyen többé oly bátor,

Keresik hát közel s távol,

Széltében-hosszában.

Thomas Wright:

The Political Songs of England

(Angol politikai költemények)

Rathlin szigete, öt kilométerre

az Ír-sziget északi partjaitól

1306. szeptember idusa

Robert Bruce úgy csukta be a szemét, mint holmi gyáva alak, nem pedig mint egy király; így próbált véget vetni a látottaknak. Az árnyképek azonban tovább ostromolták; egy rémálom jeleneteiként villogtak a szeme előtt.

Kardok pengéi sorjáznak és csapnak össze egy végtelen haláltusában. Nyilak záporoznak az égből, akár a heves jégeső, és éjszakába fordítják a nappali fényességet. Vadul dobognak a paták, ahogy az angolok óriási harci ménjei szétzúznak mindent, ami az útjukba kerül. A páncélok ezüstje vértől és sártól sötétlik. Hű társai arcára kiül a rettegés és a félelem, ahogy farkasszemet néznek a halállal. És a szag... A vér, a verejték és a ragály förtelmes elegye az orra, a tüdeje, a csontjai mélyére hatol.

Kezét a fülére tapasztotta ugyan, de hiába, mert a halál útját kísérő üvöltések és sikolyok áthatoltak mindenen.

Egy pillanatra Methven véres csatamezején látta magát; ott, ahol minden borzalom elkezdődött. Ahol a lovagi eszmékbe vetett hit csaknem a vesztét okozta.

Mindez azonban nem rémálom volt. Bruce kinyitotta a szemét, de nem Edward király dühe, hanem Istené elevenedett meg a szeme előtt. Nem kardok csapkodtak, hanem villámok. Nem nyilak záporoztak az égből, hanem igazi jégeső. A borzasztó üvöltés sem halálsikoly volt, hanem a szél zúgott eszeveszetten. A szakadatlan dobogást pedig nem paták zaja keltette, hanem a hajókormányos dobolása a pajzson, így adva meg az evezősöknek az ütemet.

Ám a félelem... a félelem nem tűnt tova. Bruce látta emberei arcán, bármelyikükre is nézett. Tudták mind, hogy a halálba készülnek. És teszik mindezt nem vérrel áztatott csatatéren, hanem egy istentől elhagyatott hajón, a vihar tépázta tenger közepén, ahogy számkivetettként menekülnek hazájukból.

A „csuklyás király” – így nevezték az angolok. A száműzött uralkodó. Menekülése okán a gúnynév még megalázóbb volt számára. A büszke hadból, melyről valamikor azt gondolta, képes leigázni a kereszténység leghatalmasabb hadseregét, alig száz embere maradt két birlinnen, vagyis skót vitorlás hajón.

Most, alig fél évvel a megkoronázása után, csak szedett-vedett emberekből álló, száműzött alakok voltak egy viharvert hajó fedélzetén, néhányan annyira legyengülve, hogy szinte csak hálni járt beléjük a lélek, mások, utolsó erőtartalékaikba görcsösen kapaszkodva, sápadtan reszkettek a félelemtől.

Egyedül a felföldiek voltak kivételek. Akkor sem ismernék a félelmet, vélte Bruce, ha maga Lucifer hívná őket, kitárva a pokol tüzes kapuját.

Legkevésbé az az ember félt, akire az életüket bízták. A hajótatnál állt, arcáról patakokban folyt az eső, tombolt körülötte a viharos szél; ahogy küzdött, hogy kikösse a vitorlaköteleket, olyan volt, mint valami pogány tengeri istenség, mohón vágyva a természeti elemekkel folyó küzdelemre, bármi légyen is az.

Ha valaki ép bőrrel eljuttathatja őket a szárazföldre, Erik MacSorley, vagy más néven a Sólyom az; így hívták, amióta csatlakozott a felföldi harcosokhoz, Bruce titkos elit csapatához, a skótok legképzettebb harcosaihoz. A szilaj tengerjárót úszó- és hajós képességei miatt választották ki a feladatra; bátor volt, és rettenthetetlen. Úgy tűnt, nincs az a nehézség, lehetetlennek tűnő feladat, ami csökkenthetné kalandvágyát.

Ezen a reggelen MacSorley az angol sereg orra előtt szöktette ki Bruce-t és embereit Dunaverty várából. Épp azon volt, hogy a legpokolibb viharban, amit Bruce valaha is látott, átszelje a skóciai Kintyre és az ír partok között húzódó keskeny, majd huszonhat kilométeres csatornát.

– Tartsátok erősen, fiúk! – üvöltötte túl a vihar zaját a szilaj klánfőnök, már-már őrültnek tűnő vigyor kíséretében. – Most szép kis adag jön.

Mint a legtöbb felföldi, MacSorley is jó érzékkel használt a kelleténél enyhébb kifejezéseket.

Bruce visszatartotta a lélegzetét, ahogy a szél belekapott a vitorlába, majd mint valami játékszert, felemelte a hajót, a meredeken tornyosuló hullámok hátán hordozta, és a fodrozódó tengerhez csapta. Egy szívverésnyi időre a hajó vészesen az oldalára billent, és Bruce azt hitte, vége, ez az a pillanat, amikor menthetetlenül felborulnak. A tengerjáró azonban ezúttal is harcba szállt a természet törvényeivel, gyors mozdulattal rántott egyet a köteleken, és a hajó ismét felegyenesedett.

Nem örülhettek azonban sokáig.

A vihar teljes erejével, újra lecsapott rájuk. Az egymáson átbukó hullámok – mint megannyi magas, meredek sziklafal – minden rájuk zúduló hullámveréssel a felborulás rémével fenyegettek. A tomboló szél csapkodta a vitorlákat, örvénylően kavarta a tengert, és a zuhogó eső gyorsabban ömlött a hajótestbe, mint ahogy ki tudták merni. Bruce szíve kihagyott minden nyikorgásnál és ropogásnál, ahogy a vad tenger a fából készült hajót ostromolta, és a férfi kíváncsisággal vegyes félelemmel figyelte, vajon épp a soron következő lesz-e, amelyik mindenestül szétzúzza őket, és véget vet nyomorúságának.

Sosem kellett volna megtennem. Sosem kellett volna szembeszállnom a hatalmas Angliával és erős királyával. A valóságban Dávid nem győzi le Góliátot. A valóságban Dávidot eltiporják.

Vagy egy viharos tenger fenekén végzi.

A felföldi harcos azonban nem akart beletörődni a vereségbe. Magabiztosan állt a hajókormánynál; éppolyan rendíthetetlen volt, mint a vihar, és semmi jelét nem adta annak, hogy ne tudna megbirkózni a feladattal. Még ha két vasakaratú erő is harcol egymással, nem remélhette, hogy ő kerül ki győztesen. A természet ereje a világ valaha élt legnagyobb kalózai, a vikingek félig kelta, félig norvég leszármazottjánál is hatalmasabb volt.

Bruce vérfagyasztó ropogást hallott egy másodperccel azelőtt, hogy a tengerjáró harsány hangja hallatszott:

– Vigyázz...!

Elkésett.

Épp akkor nézett fel, amikor az árboc nagy lendülettel vágódott felé.

Bruce sötétségre ébredt. Egy pillanatra azt gondolta, a pokolban van. A feje fölött mindössze egy fekete, egyenetlen, nedvességtől csillogó kőfalat látott. Bal felől egy hangra lett figyelmes. Ahogy arra fordult, fájdalom nyilallt a fejébe. Mintha megannyi apró tű szurkálta volna a halántékát.

Amint a szeme megszokta a sötétet, mozgást észlelt. Emberek – az övéi – vánszorogtak felfelé a sziklás parton, és fáradtan estek össze a tengeri barlangnak látszó menedék íves bejáratánál.

Akkor ez nem a pokol.

Nem tudta, hálás legyen-e ezért. Még a vízi halált is jobban kívánta annál, mint amit Edward tartogat neki, ha utoléri őket.

Hát ide jutott. Egy nyirkos, sötét tengeri barlang – ennyi maradt a királyságából.

A feje fölött mintegy arasznyival észlelhető mozgás azt sugallta, hogy még ebben a nyomorult királyságban is akadna versenytársa. Egy nagy, fekete pók bujkált fölötte a falon. Úgy tűnt, sikertelenül igyekszik átugrani egyik sziklás párkányról a másikra; képtelen volt megkapaszkodni a sima felszínen, minduntalan lecsúszott, és egyetlen pókfonálon lógott, reménytelenül himbálózva a szélben. Újra és újra nekiveselkedett hálója építésének, de mindig sikertelenül, kudarcra ítélve.

Bruce ismerte ezt az érzést.

Arra gondolt, nem is lehet semmi sem rosszabb annál, mint hogy két pusztító vereséget szenvedett el a csatamezőn, fogságba estek a barátai és a támogatói, elszakadt a hitvesétől, és szégyenben hagyta el királyságát. Tudhatta volna. A természetnek kis híján sikerült az utolsó halálos döfést megadnia ott, ahol az angol hadak kudarcot vallottak.

Az ördögnek azonban ismét csalatkoznia kellett a képességeiben, ezúttal MacSorley halált megvető tengerjáró tudományának köszönhetően. Ahogy a pók, úgy ezek a felföldiek sem tudják, milyen az: feladni valamit.

Bruce azonban nagyon is jól tudta.

Számára minden elvégeztetett. A tenger talán ezúttal adott némi haladékot, de az ügye elveszett, és vele együtt lett oda Skócia esélye is, hogy megszabaduljon az angol zsarnokság igája alól.

Ha hallgatott volna Methvenben a felföldi harcosokra, minden másképp történt volna. Makacsul kitartott azonban a lovagiasság eszménye mellett, nem hallgatott rájuk, és megfogadta Sir Aymer de Valence szavát, hogy várjanak a csata megindításával reggelig. A hűtlen angol parancsnok azonban elárulta, és támadást indított az éjszaka közepén. Megsemmisítő vereséget szenvedtek. Legkiválóbb támogatóit és barátait megölték vagy elfogták.

A lovagiasság kétségtelenül kihalt erről a világról. Bruce igen nagy áron, de egy életre megtanulta a leckét. A hadviselésben is immár új szelek fújtak. Hiba volt félvállról vennie a felföldiek kalóz harcmodorát. Ha rájuk hallgat, és nem a lovagiasság eszméjére, a csúfos methveni vereséget elkerülhették volna.

A pók újra erőt gyűjtött. Ezúttal majdnem sikerült kifeszítenie selyemfonalát a sziklakiszögellések között, de az utolsó pillanatban, egy hirtelen széllökéstől meghiúsult a győzelme. Bruce csalódottan felsóhajtott; magáénak érezte a pók reménytelen küzdelmét.

Talán mert valóban hasonló volt a kettejük helyzete.

Bruce egy darabig még a methveni katasztrófa után is reménykedett. A MacDougallokkal való összecsapás után Dail Righnál újabb súlyos vereséget szenvedett. Az ezt követő menekülésben el kellett válnia hitvesétől, leányától, nővéreitől és Buchan earljének feleségétől – attól az asszonytól, aki olyan bátran megkoronázta őt alig hat hónappal ezelőtt.

Legfiatalabb öccsével, Nigellel északra küldte a nőket a derék felföldi csapat felének oltalma alatt, abban a reményben, hogy hamarosan újra találkozhatnak. Neki és serege nagy részének azonban délre kellett menekülnie.

Az asszonyok biztonságban lesznek, mondta magának. Az Úr segítse őket, ha Edward kezébe kerülnek. A sárkány zászlaja még a nőket is törvényen kívülivé helyezte, elfogóinak szabad kezet adva megbecstelenítésükre. A férfiakat pedig minden per nélkül kivégzik.

Dail Righ után Bruce-t a hegyekbe, majd a pusztába vitték, kijátszva MacDougallt, és hála a felföldi harcosalakulat tagja, Gregor „Íjász” MacGregor ügyességének, aki Lennox vidékén a biztonságos Kintyre földjére, majd Dunaverty várához vezette.

Ezzel azonban csak némi haladékot kapott. Három napja az angol sereg már a vár alatt volt, és ostromot indított, így MacSorley alig tudta kimenekíteni.

Nagyon sok kudarc. Túl sok is.

A pók visszamászott a hálóján, és úgy tűnt, újabb kísérletre készül. Bruce hirtelen esztelen dühöt érzett, és egy pillanatig szét akarta zúzni a pókot az öklével.

Nem látod, hogy már rég elveszítetted a csatát?

Újra rátörtek a hajón átélt, gyötrő gondolatok. Ugyanolyan esztelen ő is, mint a pók: miként gondolhatta, hogy legyőzheti Edwardot? Nem is kellett volna megpróbálnia. Otthon lehetne Carrickben a hitvesével és lányával, gazdálkodhatna a birtokain ahelyett, hogy fut az életéért, és nézi, hogyan halnak meg érte a barátai és a segítői.

Boldogan élhetett volna, ha nem hinné rendíthetetlenül, hogy a korona őt illeti. Ő Skócia jog szerinti királya.

De mit számít ez már? Kockára tett mindent, és vesztett. Semmije sem maradt.

Fáradt volt. Be akarta csukni a szemét, hogy lassan elaludjon, és maga mögött tudja a rémálmokat. Ahogy elfordította a fejét, meglátta Sólymot, amint éppen a felföldi csapat vezetőjével, Tor „Harcos” MacLeoddal tanácskozott a parton. A két rettentő férfi feléje tartott.

Még nincs itt az alvás ideje.

Titkos alakulata volt számára az egyetlen biztos pont az elmúlt hónapokban. A harcosok csapata felülmúlta a várakozásait. Methveni tévedése szerencsétlen következményeit azonban még ők is képtelenek lettek volna elhárítani.

Ahogy a harcosok közelebb értek, Bruce a fáradtság nyomait fedezte fel harcedzett ábrázatukon. Már épp itt volt az ideje, hogy meglátszódjon rajtuk. A felföldieket, nem úgy, mint a többieket, nem csüggesztette a vereségek sora, amelyek Skócia elhagyására kényszerítették őket. Rendíthetetlen erővel állták a megpróbáltatásokat; úgy tűnt, semmi sem zökkentheti ki őket nyugalmukból. Habár Bruce méltányolta eltökéltségüket és gyors alkalmazkodóképességüket, e tulajdonságaik tükrében olykor gyengeségnek érezte csalódottságát.

– Hogy van a fejed? – kérdezte MacSorley. – Elég nagy ütést kaptál.

Igen, az árboc, rémlett fel Bruce-nak. Megdörzsölte fején az ütéstől keletkezett nagy púpot.

– Megvagyok. – Egyelőre. – Mi ez a hely?

– Rathlin szigete – mondta MacLeod. – Az úti célunk. Épen és viszonylag egészségesen megérkeztünk.

MacSorley felvonta a szemöldökét.

– Kételkedtél benne?

Bruce csak csóválta a fejét. Már hozzászokott a felföldiek tréfáihoz.

– Mi van a többiekkel? – kérdezte.

– Biztonságban vannak – felelte Tor. – Egy közeli tengeri barlangban találtak menedéket, mert ebbe csak egytucatnyi ember fér. Utasítottam Vadászt és Bajnokot, hogy holnap közelítsék meg a várat, mert fogytán vannak a készleteink. Biztos vagy benne, hogy Sir Hugh segíteni fog?

Bruce vállat vont.

– Rathlin lordja hűséges ugyan Edwardhoz, de egyben barát is.

Tor arca elkomorult.

– Nem maradhatunk itt sokáig. Ha az angolok rájönnek, hogy már nem vagyunk Dunavertyben, egész hajóhadukkal a keresésünkre indulnak. Az ön ír kötődései miatt ide jönnek elsőként.

A The Bruce családnak Antrimban, az Ír-sziget északi partjai mentén voltak birtokai. Hitvese, Elisabeth de Burgh pedig a sziget legbefolyásosabb earljének volt a lánya. Apósa, Ulster earlje azonban Edward híve volt.

– Ha megjönnek az új készletek, csak egy-két nap kell, hogy megjavítsam a hajókat – felelte erre Sólyom.

Bruce bólintott; tudta, hogy parancsokat kellene kiadnia, de képtelen volt megszabadulni a nyomasztó, „minden hiábavaló” érzéstől.

Számít itt még bármi?

Szeme sarkából észrevette a pókot, ami ismét elszökkent a sziklapárkányról.

– Látjátok azt a pókot? – mutatott a falra. Emberei üres tekintettel biccentettek. Bruce biztosra vette, hogy kételkednek épelméjűségében. – Egyre azt várom, mikor adja föl. Legalább hatszor próbálta már kifeszíteni a fonalát, teljesen hasztalan. – Megrázta a fejét. – Kíváncsi vagyok, hányadik kísérlet után jön rá, hogy az egész reménytelen.

Sólyom Bruce-ra vigyorgott.

– Fogadok, kegyelmes uram, hogy ez egy felföldi pók, és addig próbálkozik, amíg egyszer sikerrel nem jár. A felföldiek nem adják fel egykönnyen. Állhatatosak vagyunk.

– Azt akarod mondani, makacsak és csökönyösek? – kérdezte Bruce fanyar humorral.

Erik elnevette magát.

– Úgy is értheted.

Bruce csodálta a barátságos tengerjáró humorérzékét, amely még a legnyomorultabb helyzetekben sem hagyta cserben. Sólyom rendíthetetlen jókedve rendszerint tartotta bennük a lelket, de ezen az éjszakán még a termetes skandináv sem tudta felrázni Bruce-t a reménytelenség állapotából.

– Aludj egy keveset, uram – mondta Tor. – Hosszú nap áll mögöttünk.

Bruce beleegyezésképp biccentett egyet; a fáradtságtól többre nem is telt volna tőle.

Bruce szemhéját melengette egy fénysugár, az állát is szelíden cirógatta; olyan volt, mint a gyengéd anyai ölelés. Arra nyitotta ki a szemét, hogy egy fénynyaláb a barlangba hatol. Új, fényes napra virradtak, a tegnapi apokaliptikus viharnak híre-hamva sem volt.

Eltartott egy ideig, amíg magához tért, és ismét tisztán látott. Felnézett feje fölött a sziklára, és meglepetésében szitkozódni kezdett.

– Azt az átkozott mindenit!

Jó háromarasznyi széles pókhálót látott a két sziklaperem között lebegni. A szépen kidolgozott selyemszálak úgy csillogtak és szikráztak a napfényben, mint egy finoman szőtt, pazar gyémántkorona.

Sikerült neki! A kicsi pók megfonta a hálóját!

Bruce elmosolyodott, örömmel szemlélte a kis állat győzelmét.

Methven. Dail Righ. Meghalt vagy fogságba esett barátai. Távolba szakadt felesége. A vihar. Talán nem Isten bosszúja, hanem csupán próbatételek voltak ezek Bruce számára.

A pók pedig afféle hírnökként jelent meg.

Észrevette, hogy a tengerjáró felföldi pár lépéssel arrébb tesz-vesz, és magához szólította.

– Igazad volt – mondta, maga fölé mutatva.

Sólyom egy másodpercig nem tudta, mire gondol ura, de amikor meglátta a hálót, elvigyorodott.

– Á, hát megcsinálta. Szép példája a kitartásnak, ugye?

Bruce elgondolkozva bólintott.

– Igen, valóban. Ha nem sikerül elsőre, próbáld meg újra és újra. Tedd, amit tenned kell.

Fontos üzenet ez, amelyről már-már megfeledkezett.

Nem tudta, hogy a pók vagy az új nap hajnala világosította meg elméjét, de nem is számított. A tegnap sötét reménytelenségét már maga mögött hagyta, és újult erővel állt az előtte álló küzdelemhez. Nem számít, hányszor győzte le Edward, amíg egy szusszanásnyi levegő van a testében, Robert Bruce tovább harcol.

Csuklyás király vagy sem, ő Skócia jog szerinti uralkodója, és visszaszerzi a királyságát.

– Van terved, uram? – kérdezte Sólyom, érzékelve a másikban csírázó változást.

Bruce bólintott.

– De még mennyire hogy van! – Szünetet tartott, majd olyan hetyke kijelentést tett, amiről tudta, hogy a szilaj tengerjárónál tetszést arat: – Nyerni!

Sólyom vigyorogva felelt.

– Na, most már te is hamisítatlan felföldi vagy!

Bruce kivárja a megfelelő időt. Néhány hónapra eltűnik a nyugati tengermellék szigetei között, és összegyűjti seregeit. Megteszi ezt újra meg újra.

Addig, amíg sikerrel nem jár.

Első fejezet

Rathlin szigete, az Ír-sziget északi partja

1307. február 2.,

gyertyaszentelő Boldogasszony napja

Erik MacSorley sosem tudott ellenállni a kihívásoknak, még a kimondatlanoknak sem. Elég volt csak egy futó pillantást vetnie a halászbárkára, amit az angol hajók üldözőbe vettek, és tudta, a mai éjszaka sem lesz más, mint a többi.

Csak annyit kellene tennie, hogy folytatja a küldetését, észrevétlenül elsiklik az angol járőrhajó mögött Dunluce vára felé, hogy találkozzon az ír zsoldosokkal.

De mi élvezet volna ebben?

Négy hónapnyi bujkálás és szigetről szigetre lopakodás után, miközben csupán egyszer hatoltak be a skót szárazföldre, hogy begyűjtsék Bruce jövedelmeit, és ezentúl csak a felderítés volt a feladatuk, Erik és emberei megérdemeltek némi izgalmat.

Böjtölő szerzeteshez illően viselkedett végig (kivéve persze a fehérnépet, de Erik nem tett szüzességi fogadalmat, amikor csatlakozott a felföldi harcosokhoz), távol tartotta magát a bajoktól, és természetére a legkevésbé jellemző önuralmat gyakorolt ama kevés alkalom óta, hogy oly derekasan helytállt a viharban, miközben Dunaverty várából menekültek. Itt volt azonban, egy köpésnyire a Devil’s Point. A dagály és az erős hátszél túl csábító volt ahhoz, hogy csak úgy kihagyja a kínálkozó alkalmat.

Huszonkilenc évesen még nem fogott a vitorlájába olyan szelet, amit ne tudott volna megzabolázni; nem akadt az útjába senki, aki legyőzte volna vízben vagy vízen; nem volt olyan hajó, amelyet ne tudott volna kicselezni, vagy, gondolta ördögi vigyorral, olyan nő, aki ellenállhatott volna neki.

A ma éjszaka sem lesz másmilyen. A homály tökéletes alkalom a versenyre, különösen, hogy vakon is elnavigált volna a hűtlen Antrim partjai mentén.

Éppen Rathlin szigetének északi csücskében cirkáltak, dél felé haladva az Ír-sziget északi partján fekvő Dunluce várához, amikor megpillantották Ballentoy Headnél az angolok járőrhajóját. Amióta az ellenség bevette Dunaverty várát, és rájöttek, hogy Bruce elmenekült Skóciából, az angolok az eddigieknél jóval többet járőröztek az Ír-csatornán a szökevény királyra vadászva.

Eriknek persze nem volt ínyére ez a járőrhajó, ily közel az úti céljához. A legbiztosabban úgy érhette el, hogy az angolok ne avatkozzanak a terveibe, ha szépen elcsalja őket valahová, ahol nem okoznak gondot. Emellett még akár a halászok segítségére is lehetnek.

Fattyú angolok. MacLeod klántagjainak áruló módon történt meggyilkolása még frissen élt az emlékezetében. És még őt hívják kalóznak.

Kiadta a parancsot, hogy vonják föl a vitorlát.

– Mit csinálsz? – kérdezte halkan prüszkölve Sir Thomas Randolph. – Meglátnak minket.

Erik sóhajtott egyet, és a fejét csóválta. Bruce tartozik neki. Nem azért állt a csapatba, hogy a király elbizakodott unokaöccsét pátyolgassa. Miután segít Bruce-nak visszaszerezni a koronát, és ura elhajtja Angliába Nyakigláb Edwardot, Kintyre földjén jár majd neki egy vár. Vagy inkább kettő.

Randolphot olyan mélyen átitatta a lovagiasság eszménye és a lovagi kötelességtudat, hogy Alex Seton – az egyetlen lovag (és angol) a felföldi harcosok sorában – hozzá képest nemtörődöm alaknak tűnt. Miután két hónapja „edzette” Randolphot, más szemmel nézett Seton csatlósára, Robbie Boydra. Erik eleget hallott szabályokról és tiszteletről ahhoz, hogy az kitartson egész hátralévő életére. Randolph miatt már-már odalett közismerten könnyed természete.

Eltúlzott hanyagsággal vonta fel szemöldökét.

– Épp az a lényeg, hogy eléjük kerüljünk.

– De a fenébe is, Sólyom, mi lesz, ha elkapnak minket? – mondta Randolph, Eriket a harci nevén nevezve.

Küldetéseik során a fedőnevek védték a felföldi harcosok kilétét, és tengerjáróként Erik sem tehetett mást, mint hogy igazodik a többiekhez. Evezősökre volt szüksége a hajón, és mivel a felföldi alakulat többi tagja másutt kellett helyt álljon, MacSorley a klántagokhoz fordult. Az a néhány ember, aki a titkos küldetésre elkísérte, mind a legközelebbi rokonságához tartozott, és személyes kíséretének tagja volt. Kilétét az életük árán sem fednék fel.

Mind ez idáig azonban a hírhedt „Sólyom”-hajót nem hozták kapcsolatba azokkal a rémhírekkel, amelyek széltében-hosszában futótűzként terjedtek Bruce fantomhadseregéről, de Erik persze tudta, hogy ez csak idő kérdése.

A Randolphtól hallótávolságra lévő evezősök nyíltan felnevettek képtelen szavai hallatán.

– Vesztettem már versenyben...? – fordult Erik kérdőn a helyetteséhez. Domnall vállat vont.

– Itt pusztuljak el, ha tudok ilyenről, kapitány.

– Na látod – szólt Erik Randolphhoz, pajkos vigyor kíséretében. – Nincs miért aggódnod.

– És az ezüstre nem gondolsz? – makacskodott tovább a fiatal lovag. – Nem kockáztathatjuk, hogy angol kézre kerüljön.

Az ötven font értékű ezüstpénz volt a zsoldosok bére. A tél folyamán gyűjtötték be a kisebb felderítőcsapatok Bruce skóciai birtokairól. Az éjszakai portyák csak táplálták a skót király láthatatlan csapatáról szárnyra kelő mítoszokat. MacSorley és még néhányan a csapatból észrevétlenül tudtak ki-be járni a skót szárazföldre, köszönhetően a titkos hírszerzőknek, akik az ellenséges táborból közvetítették a híreket. Erik sejtette, ki lehet a forrás.

Bruce azt remélte, hogy a zsoldosok révén megháromszorozhatja haderejét. További egységek nélkül képtelen lenne megtámadni a skót várakat elfoglaló angol helyőrségeket, és visszaszerezni a királyságát.

Erik feladata volt Bruce-hoz és embereihez vezetni a csapatokat. Ahogy közeledett a támadás napja, Bruce arra számított, hogy ha megnyeri ügyüknek a zsoldosokat, a hó közepére az angol hadihajókat kijátszva időben átjuthat velük Arran szigetére, az alig két héttel későbbre kitűzött támadás idejére.

– Nyugi, Tommy pajtás – mondta Erik; jól tudta, hogy a nemesember, akinek már így is zabszemnyire húzódott össze az ülepe, a bizalmaskodó dorgálásra még hevesebb ellenállásba kezd. – Olyan a hangod, mint egy öregasszonyé. Az egyetlen, amit az angolok elérhetnek, az a vízörvény, amit magunk után hagyunk.

Randolph összecsücsörített ajkai fehérre váltak, szinte kiviláglottak vörös képéből.

– Thomas – morogta Eriknek –, Sir Thomas, átkozottul jól tudod. Azt a parancsot kaptuk, hogy biztosítsuk ügyünknek a zsoldosokat, és szervezzük meg csatlakozásukat a nagybátyámhoz anélkül, hogy felhívnánk magunkra az angol járőrhajók figyelmét.

Nem csupán ennyiről volt szó, de mindössze néhány ember tudta csak a teljes tervet, és Randolph nem tartozott közéjük. Nem a zsoldosok Bruce-hoz való csatlakozását kellett megszervezniük, hanem csak a következő találkozót. Így volt biztonságosabb. A meglepetés ereje volt annak a záloga, hogy Bruce-nak legyen esélye a félelmetes angol sereg ellen.

Erik évekig szolgált idegen zsoldosként az Ír-szigeten, ezért tudta, hogy bölcs óvatossággal kell kezelni minden információt. A legtöbb zsoldos addig volt lojális, amíg fizettek neki, a McQuillan klán pedig – enyhén szólva is – faragatlan népség.

A király nem avatná be őket minden részletbe, amíg nem muszáj, beleértve a gyülekezés helyszínét és a támadás pontos idejét meg helyét is. Erik két nappal a támadás előtt találkozik majd az írekkel, és személyesen kíséri őket Rathlinra, hogy találkozzanak Bruce-szal csapataik egyesítésére. A rá következő éjszaka Erik elvezeti a teljes flottát Arran szigetére, ahonnan Bruce a február 15-ére tervezett északi támadást készül elindítani a skót szárazföldre.

Életbe vágóan fontos volt a jó időzítés. A király kettős csapásra készült, két szárnyra osztott haderővel. Bruce Turnberrynél fog támadni, mialatt a fivérei ugyanaznap dél felől, Galloway-nél csapnak le az angolokra.

A szoros időzítés és a kizárólag az éjszaka leple alatt kivitelezhető csapatmozgások miatt nem hibázhatnak.

– Nem akarok semmilyen meglepetést, Tommy. Épp így érhetjük el.

Semmi sem fogja megzavarni a küldetésüket, de egy kis tréfa belefér.

– Ez vakmerőség – ellenkezett dühösen Randolph.

Erik a fejét csóválta. A fickó reménytelen eset.

– Nocsak, Tommy, miért dobálózol olyan szavakkal, amelyekről azt sem tudod, mit jelentenek? Fel sem ismernéd a vakmerőséget, ha szembetalálkoznál vele, és a nemesi hátsódon billentene. Csak akkor lennél vakmerő, ha esetleg elfognának, ami, ahogy hallottad, nem fordulhat elő.

A legénység felvonta a négyszögletű vitorlát. Az állatzsírral bekent, erős gyapjúszálakból font vászon nagy robajjal bomlott ki, ahogy belekapott a szél, és a vitorla fehér-arany csíkozású hátterén előtűnt a félelmetes, fekete tengeri sólyom. A látványtól Erik ereiben mindig hevesebben lüktetett a vér.

Néhány másodperc múlva kiáltást hallott a víz felől.

A bűnbánat legkisebb jelét sem mutatva Erik vigyorogva fordult neheztelő útitársához.

– Úgy tűnik, késő, barátocskám. Kiszúrtak minket.

Kezébe vette a két vezetőkötelet, lábát megfeszítve felkészült a széllökésre, és odakiáltott a legénységnek:

– Adjunk az angol kutyáknak a farkuk helyett más kergetnivalót! Irány Benbane, fiúk!

A matrózok felröhögtek a gúnyos tréfára. Egy angol számára a farok szó maga a borzadály. Gyáva kutyák!

A vitorla dagadt a szélben, és a birlinn szinte repült a vízen, úgy lebegve a hullámok hátán, ahogy a madarak a légben, mintegy igazolva, miért díszíti egy sólyom képe a vitorlát és a hajó orrát.

Minél gyorsabban repültek, a vér annál hevesebben lüktetett Erik ereiben. Izmai megfeszültek a nyers erőtől, ahogy éles szögben tartotta a hajót a vízen. A szél a hajába kapott, az arcába vágott, ő pedig úgy érezte, tüdejét varázsszer járja át. Elképesztő lendülettel hasították a vizet. Elemi erővel. A szabad mozgás legtisztább formájában. Erik minden porcikája duzzadt az élettől. Tudta, hogy erre született.

A következő néhány percben a legénység csöndben figyelte, ahogy a kapitány a megfelelő pozícióba manőverezi a hajót, Antrim legészakibb pontja, Benbane Head felé véve az irányt. Klántagjai elég jól ismerték ahhoz, hogy tudják, mit tervez. Nem ez volt az első alkalom, hogy kihasználta a dagályt és a sziklapart csalóka közelségét.

A válla fölött visszapillantva látta, hogy jól taktikázott. Az angol járőrhajó üldözőbe vette őket, teljesen megfeledkezve a halászokról.

– Gyorsabban! – kiáltotta Randolph, túlüvöltve a szelet. – Utolérnek minket!

A fickó piszkosul tudta, hogyan rondítson bele a gyönyörű pillanatba. Eriknek ugyanakkor, kelletlenül bár, de be kellett ismernie, hogy az angol hajó közelebb ért hozzájuk, mint számította. Nem ügyetlen a kapitányuk – no meg biztosan szerencséje is van. Az angolok nagyobb előnnyel használtak ki egy széllökést, mint amibe Erikék vitorlája beleharapott, és evezőseikkel is gyorsítottak tempójukon. Erik evezősei csendben várakoztak. Később még szüksége lesz rájuk.

Némi angol szerencse nem aggasztotta túlzottan – vak tyúk is talál szemet.

– Éppen ez a tervem, Tommy. Annyira közel akarom engedni őket magunkhoz, hogy aztán a szikláknak vezethessem.

A Devil’s Point egy hegyfok Benbane Headtől nyugatra, az Ír-sziget északi partvidékén, és úgy szögell ki a parti sziklaszirtből, akár egy hosszú ujj. Dagálykor a sziklazátony annyira víz alá kerül, hogy mire észreveszik, már késő. Eriknek az a ravasz terve támadt, hogy az angolokat becsalogatja maguk és a szárazföld közé, és hagyja, hogy hajójuk darabokra zúzódjon a csipkézett sziklákon. Az utolsó pillanatig úgy tesz, mintha utolérhetnék, majd élesen nyugatnak fordul, végig a sziklák szélénél manőverezve, és közben az angolokat egyenesen a kiszögellésnek vezeti.

Egy ilyen manővert álmából felébresztve is meg tud csinálni.

– Sziklák?! – kérdezte Randolph már-már őrjöngő éllel. – De hogy látsz te bármit ebben a homályban?

Erik felsóhajtott. Ha a fickó nem tanul meg lazítani, beadja a kulcsot, mielőtt megérné a huszonhármat.

– Mindent látok, amit látnom kell. Higgy bennem egy kicsit, rettenthetetlen fiatal lovagom.

A hegyfok impozáns, magas sziklái körvonalazódtak előttük. Tiszta időben a méltóságteljes, sötét falak a borostyánzöld hegyoldalakkal lélegzetelállító látványt nyújtottak, ma éjjel azonban a derengő árnyak fenyegetőnek és kísértetiesnek látszottak.

MacSorley visszanézett a válla fölött, majd némi csodálattal az arcán vonta fel a szemöldökét. Feleennyit sem nézett volna ki az angol kutyából. Valójában túl jók voltak, annyira, hogy Erik számításait akár keresztül is húzhatják. Ha párhuzamosan haladnak a partokhoz, nem válik be a terve; előrefelé akarta vezetni őket, majd elfordul – széllel szembe – az utolsó pillanatban.

Lehet, hogy az angolok kapitánya jó.

De Erik még jobb.

Széles mosolyra húzódott a szája. Még annál is nagyobb móka lesz, mint várta.

Nem sok vetélytársra akadt az életben: unokatestvérében, Lachlan „Vipera” MacRuairiban északon a nők terén, Tor „Harcos” MacLeodban pedig a király személyi testőreként, de kizárólag csak a szárazföldön talált méltó ellenfélre. Az angolok az utolsók, akikből kinézné, hogy akad egy is közülük, aki felveheti vele a versenyt.

Túl sötét és homályos volt az éjszaka ahhoz, hogy pontosan bemérje a partszakasz szélét, de Erik tudta, hogy már nagyon közel járnak. Érezte. A vér gyorsabban áramlott az ereiben, ahogy készült a közelgő, vészterhes percekre. Ha bármi rosszul sül el, vagy ha tévesen számította ki a távolságot, nem csak az angoloknak kell a partra úszniuk.

Domnallhez fordult, aki a hajótatban állva a kormánylapátot kezelte.

– Most! – adta ki a parancsot a jobbra forduláshoz. – Gyerünk, és küldjük ezeket a hitvány angolokat egyenesen a pokolba!

Lelkes üvöltésben törtek ki a többiek.

Néhány másodperc múlva a vitorla megremegett, és a hajó erőteljesen a jobb oldalára fordult: egyenesen a Devil’s Point felé.

Erik hallotta maga mögött a másik hajó vitorlacsapását, ahogy az angolok követték a példáját, könnyedén irányt váltva.

Közvetlenül mögöttük voltak, szinte íjlövésnyi távolságra.

Közeledik a pillanat...

– Edward, Isten kegyelméből Anglia királya nevében megállni! – kiáltott mögöttük egy hang.

– Nem a királyt, hanem Bruce-t szolgálom – felelt Erik gaelül. – Airson an Leomhann! Az oroszlánra! – kiáltotta a felföldi alakulat harci üvöltésével.

A mögöttük hallatszó hangzavar azt sejtette, hogy az egyik angol megértette, mit mondott.

– Hazaárulók! – hangzott fel egy kiáltás.

Erik azonban nem törődött velük; minden figyelmét a sötét tenger szeme előtt fodrozódó, keskeny sávjára összpontosította.

A hajó teljes legénysége feszülten figyelt. Már nagyon közel vannak. Néhány tíz méter. MacSorley átható tekintettel méregette a bal felől húzódó parti sziklaperemet, keresve az egyenetlen kiszögellést, ami irányadó pontként szolgált, de a vaksötétben nehéz volt észrevenni.

Vakon – emlékeztette magát.

A matrózok kissé izgatottan fészkelődtek, megragadva az evezők végét, várva vezetőjük parancsára.

– Mi lesz most? – kérdezte Randolph elvékonyodó hangon, érezve a feszültséget.

– Felkészülni, fiúk – mondta Erik, és nem is figyelt a lovagra. – Mindjárt ott vagyunk...

Erik szíve erősen dobogott a mellkasában. Most jön az idegek igazi próbája. Isten volt a tudója, hogy imádta ezt! Minden pillanat növelte a közelgő veszélyt, és kiélezte az egyébként is feszült helyzetet, de ő meg se rezzent. Még nem...

Néhány méter és az angolok kapitányának – bármilyen képzett tengerjáró legyen is – esélye sem lesz elmenekülni a sziklás talapzatról, ahová Erik készült őt vezetni.

MacSorley már éppen ki akarta adni a parancsot, amikor szerencsétlenség történt. Egy kóbor hullám mint egy óriáskígyó állkapcsa emelkedett ki a sötétségből, és végigcsapott a birlinn jobb oldalán, közelebb nyomva a hajót a parthoz, jó hat méterrel megrövidítve a pontosan kiszámított manővert.

Erik káromkodott egyet, szorosan tartva a hajó köteleit. Túl közel voltak a sziklák. Jól kivehette az alámerült szirtek körül megtörő hullámok árulkodó, fehér csíkját.

Nem maradt annyi helye a gyors fordulásra, ahogy tervezte. Egyetlen esélye: a szikla megkerülése nagyon kockázatos manőver volt, a birlinnt teljesen a széllel szemben kellett kormányozza.

Ez aztán valóban érdekes helyzetnek ígérkezett! Pulzusa egyre szaporább lett az izgalomtól. Ezekért a pillanatokért élt; igazi próbája volt ez a tehetségnek és az idegeknek.

– Most! – kiáltotta végre. – Húzzátok erősen, fiúk!

Domnall elfordította a kormánylapátot, az evezősök a vízbe lapátoltak, hogy a hajó éles szögben elforduljon, Erik pedig a szélnek feszítve úgy küzdött a vitorlával, ahogy csak bírt, hogy az ütközést elkerüljék.

Hallotta maga mögött a másik hajóból jövő hangos kiáltásokat, de most minden idegszálával a szinte lehetetlen feladatra összpontosított. A tenger és a lendület egyre vitte hajójukat a sziklák felé, alig három méterre voltak tőle. A legénység még nagyobb erővel lapátolt, minden erre tartogatott energiájukat beleadva. Azt az energiát, ami az angol evezősöknél már elfogyott.

A hajó eleje megérintette a sziklás kiszögellés szélét.

Már csak néhány centiméter...

A sziklák a hajó balján egyre közelebbinek és nagyobbnak látszottak, ahogy a birlinn túlságosan is megdőlt. MacSorley hallotta ugyan Randolphot, aki hol szitkozódott, hol imádkozott, de egy pillanatra sem vette le szemét a sziklákról.

– Erősebben! – kiáltotta Erik az embereinek. Feszülő karját égette a fájdalom, ahogy a köteleket kezelte. – Majdnem túl vagyunk...

Lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy a hajó elaraszolt a mélyben leginkább előrenyúló sziklacsúcs mentén, minden érzékével a víz alatti hangokra összpontosított. Azután lágy csikorgást hallott. A félreérthetetlen, kaparászáshoz hasonló hangok jelezték, hogy a hajó tölgyfa ácsozata a sziklákhoz ér; ez félelemmel töltötte volna el a legtöbb tengerjáró szívét, de Erik nyugodt maradt. Néhány másodpercig még hallatszott a hang, de nem mélyült robajjá. Túlhaladtak a legveszélyesebb ponton.

Erik arcán széles vigyor terült el. A mindenit, ez nem volt gyerekjáték! Sőt, még annál is több izgalommal járt, mint amikor abban az istentelen viharban menekültek Dunavertyből.

– Megcsináltuk, fiúk!

A legénységből örömujjongás szakadt fel, amely egyre hangosabb lett, amikor riadókiáltás hallatszott mögöttük, amit végül fülsiketítő csattanás követett, ahogy az angol hajó felkenődött a sziklákra.

Erik átadta a vitorlaköteleket egyik emberének, felugrott egy hajóládára, ami padként szolgált, de most kitűnően megfelelt arra, hogy jól lássa az angol tengerészeket, ahogy kétségbeesetten igyekeznek biztonságba kerülni a sziklákon, amelyek kettétörték a hajójukat. Szitkaikat a felföldiek felé sodorta a szél.

MacSorley színpadias mozdulattal meglengette a karját, és így kiáltott:

– Adjátok át üdvözletemet Eddie-nek, fiúk!

A válaszként kapott újabb szitkok csak még harsányabb nevetésre ösztökélték.

Visszaugrott a fedélzetre, és meglapogatta Randolph hátát. A szegény pára zöldre vált ábrázattal meredt rá.

– Na, ebben volt némi kockázat.

A fiatal lovag csodálattal vegyes hitetlenkedéssel nézett rá.

– Az ördöggel cimborálsz, Sólyom. De egyszer elpártol majd tőled.

– Talán igazad van. – Erik cinkosan rákacsintott. – De nem ma éjjel – tette hozzá.

Legalábbis így gondolta.

– Szent Kolumba csontjaira, Ellie! Mikor volt utoljára egy kis mókában részed? Olyan unalmas lettél. – Matty úgy megnyomta az unalmas szót a tizennyolc éves lányokra jellemző, eltúlzott drámaisággal, mintha Ellie legalábbis a leprához hasonló, förtelmes kórt kapott volna el.

Ellie továbbra is az ágyán heverő kelmekötegekre figyelt, így gépiesen felelt húgának.

– Nem vagyok unalmas, és ne szitkozódj. – Maga elé emelt egy égkék színű selymet. – Ez hogy tetszik?

– Látod? – csapta össze kezét Matty, szemmel láthatóan csalódottan. – Éppen erről beszélek. Csak pár évvel vagy idősebb nálam, mégis úgy viselkedsz, mintha a dajkám lennél. Még az öreg, ragyás arcú Betha is viccesebb volt nálad. És különben is, Thomas mindig azt mondja, hogy „Szent Kolumba csontjaira”, de őt senki sem piszkálja emiatt.

– Hat évvel vagyok nálad idősebb, Thomas pedig nem hölgy. – Ellie a tükörbe nézve fintorgott, és félredobta a kéket a nem kívánatos színű selymek egyre magasodó halmához. A pasztellszínek, amelyek olyan divatosak voltak ez idő tájt, nem illettek sötét hajához és szeméhez.

Matty – akinek tökéletesen álltak a világos színek – összehúzta nagy, kék szemét. Semmi sem bosszantotta jobban Mathilda de Burghöt, mint amikor rámutattak arra, ikerfivérének mit szabad, neki pedig mit nem. Bájos állát makacsul előretolta, amitől úgy festett, mint egy engedetlen, pajkos kiscica.

– Ez nevetséges ok, te is tudod.

Ellie közönyösen vállat vont.

– Pedig így van.

– De nem kellene így lennie. – Matty megragadta nővére kezét, és könyörgő ábrázatot vágott. Selymes, szőke haja, porcelán bőre, piros, Cupido-íj formájú szája és nagy kék szeme elbűvölő volt. Ellie persze nem először látta ilyennek a húgát. Egytől egyig, mind a kilenc – nyolc – testvére, szőke hajával és világos szemével, gyönyörű teremtés volt. Csak ő és Walter örökölte apjuk normannokra jellemző, sötét színeit.

A szomorúság forró hulláma öntötte el. Most már csak ő ilyen.

– Ezért is lesz a ma éjszaka olyan mókás – nógatta tovább Matty, nem adta fel egykönnyen. – Ez az egyetlen este, amikor együtt úszhatunk a férfiakkal. Ez az utolsó esélyed. Jövőre már távol leszel Angliában, a férjeddel. – Álmodozva sóhajtott fel.

Ellie gyomra, mint mindig, most is kissé megremegett közelgő esküvőjének említésére, de elnyomta magában a hirtelen jött émelygést.

– A hajadonok bemerítkezésének ünneplése nem való a mi helyzetünkben.

Ajkába harapott, mert számára is túlságosan higgadtnak tűntek szavai. Ahogy Yule pogány ünnepét felváltotta a karácsony, ugyanúgy az ősi viking szüzek bemerítkezése szokása is – melyet utóbb a hajadonok bemerítkezésére neveztek át az egyház kedvéért; ekkor a pogányok hajadonokat áldoztak fel Ægirnek, a tenger óriásának – átadta a helyét gyertyaszentelő Boldogasszony ünnepének, amely egyúttal a karácsonyi ünnepkör végét jelentette. Az egyház helytelenítette a pogány ünnepeket, de nem igyekezett betiltani őket. Talán tudták, hogy bármilyen kísérlet kudarcba fulladna.

Minden február 2-án éjfélkor a helybéli lányok beleugranak a jéghideg tengervízbe, majd szaladnak vissza a partra, hogy megmelegedjenek a hatalmas tűznél (ahelyett, hogy szaunáznának, ahogy a skandinávok teszik). Azt a lányt, aki a legtovább bírja ki a jeges vízben, jéghercegnővé koronázzák. Az utóbbi három évben, amikor Ellie indult a versenyen, ő nyerte el a koronát. Walter tréfálkozott is vele, hogy biztosan félig fókalány lehet, mert úgy tűnt, nem zavarja a hideg víz.

– Régebben nem így gondolkodtál. – Matty megrázta a fejét, és úgy bámulta Ellie-t, mintha idegen lenne számára. – Nem értelek, nagyon is szerettél úszni, és a hajadonok bemerítkezését is kedvelted.

– Ez azelőtt volt... – Ellie megállt és nyelt egyet, torka összeszorult. – Akkor csak egy lány voltam. Mostanra felelősséggel tartozom másokért.

Matty hallgatott egy darabig, ahogy Ellie visszafordult az ágyon heverő kelmékhez, amelyekből a ruhái készülnek majd új életére Edward udvarában, miután hozzámegy a király korábbi vejéhez, Ralph de Monthermerhez.

– Ez nem igazság – mondta Matty csendesen. – Nem csak neked hiányoznak. Nekem is. De anya sem és Walter sem akarná, hogy örökre gyászold őket.

A láz, ami két éve végigsöpört Dunluce várában, nemcsak a tizenkilenc éves fivérük, hanem édesanyjuk, Margaret, Ulster úrnőjének életét is követelte. Az akkor huszonkét éves Ellie-től is elvett valamit a kór: a lelkes fiatal lány kalandszomja teljesen kihunyt. Mint a legidősebb hajadon lányra, rá hárult át édesanyjuk legtöbb feladata, beleértve öccsei és húgai istápolását is.

Miféle példával jár elöl, ha félmeztelenül lubickol a tengerben?

Amióta édesanyja és bátyja, a grófság örököse elhunyt, most tértek vissza először Dunluce-ba. Úgy volt, hogy Carrickfergusnál, Ulster earljének legfontosabb erődítményében találkoznak a jegyesével, de Edward király inkább ide rendelte őket. Habár Ellie-t atyja nem avatta bizalmába, úgy vélte, Robert the Bruce véget nem érő hajszája áll mindennek a hátterében.

Húga könnyektől elhomályosult, fénylő szeme láttára Ellie ösztönösen átölelte.

– Tudom, hogy neked is hiányoznak – mondta aztán sóhajtva. – És igazad van, nem akarnák, hogy örökre gyászoljuk őket.

Matty kiszabadította magát nővére karjából, széles mosoly terült szét az arcán, és a könnyei egyszeriben tovatűntek.

– Akkor ez azt jelenti, hogy velünk jössz?

Ellie gyanakodva méregette. Szemtelen perszóna. Ugyanolyan könyörtelenül kitartó, mint a keresztapja, Edward király.

Ellie-nek egyáltalán nem állt szándékában ezen gondolkodni, de nem Matty volt az egyetlen, aki tudta, hogyan érje el, amit akar. További öt mesteri manipulátorral viaskodott szüntelen, akik nem szerették, ha nemet mondanak nekik, ezért a túlélésre játszott.

– Nos, rendben, gondolkozom rajta.

Matty szeme kerekre nyílt.

– Tényleg? – Izgatottságában összecsapta két kezét. – Annyira jó lesz...

– Gondolkozni fogok rajta – mondta Ellie, nyomatékosítva szavait. – Ha segítesz nekem kiválasztani az anyagokat a ruháimhoz.

Ellie-t nem túl nagy lelkesedéssel töltötte el a feladat. Matty jó ízléssel tudta összeválogatni a színeket, amihez testvére határozottan nem értett. Volt itt azonban valami más is, és ezt tudta jól. Valami nincs rendben vele. Mivel lehetne megmagyarázni azt az émelygő érzést, ami elönti, valahányszor az esküvőjére gondol? Arra a házasságra, amiért, ha tárgyilagosan nézzük, hálásnak kellene lennie.

Eltekintve a kevésbé ígéretes kezdettől, jegyese Edward egyik legnagyobb becsben tartott főura, és egyben korábbi veje. Évekkel ezelőtt Ralph beleszeretett Edward lányába, Joanba. Titokban összeházasodtak, de amikor kitudódott, Edward az akkor még lovag Ralphot bebörtönöztette, és csak Durham püspökének beavatkozása mentette meg a kivégzéstől.

Végül aztán Ralph és harapós apósa olyannyira kiengesztelődtek, hogy Ralph megkapta a Gloucester és Hereford earlje címet, amíg Joan élt. Most, a Bruce utáni hajsza miatt, Edward biztosítani akarta Ellie atyjának támogatását, ezért házasság útján létrehozandó szövetséget kezdeményezett korábbi veje és Ulster soron következő lánya között, és ezzel Ralph is kimutathatta iránta érzett háláját.

Ralph jóképű volt és kedves, magas alakja, széles válla hatásos megjelenést kölcsönzött neki, és nagyszerű lovagnak tartották. Olyan ember volt, akit könnyen lehet csodálni.

De mégis miért émelyeg a gyomra, miért zakatol vadul a szíve, miért veri ki a hideg verejték, ha egy szobában van vele?

És ahogy közeleg az esküvő napja, miért érzi ezt a növekvő, különös nyugtalanságot? Olyan nyugtalanságot, ami arra készteti, hogy valami őrültséget tegyen: mezítláb rohanjon a homokban, vagy kihúzza a hajából a fátylat meg a hajtűket, és érezze, ahogy a szél a hajába kap.

Vagy beleugorhatna a jéghideg tengerbe.

Megmagyarázhatatlan érzései azonban már jó ideje nem változtak. Hozzámegy valakihez, akit az apja választ ki számára; egyszer majd Mattyre is ez a sors vár. Ők Ulster lányai; házasságuk nem az ő választásukon alapszik.

A következő néhány percben Matty könyörtelenül dobálta félre a nagy halomban heverő pompás gyapjú-, damaszt- és bársonykötegek többségét, és csak keveset tartott meg. Amikor végzett, jóval kisebb kupacnyi sötétbarna, zöld, sárgásbarna és óarany színű kelme maradt előtte. Semmi feltűnő vagy pasztellszín.

Ellie sóhajtott, vágyakozva nézve a rózsaszín, kék, sárga és piros halmokra.

– Én leszek az udvar legkomorabb dámája – mondta borúsan.

Matty felvonta a szemöldökét.

– De hisz gyönyörű leszel! Az őszi árnyalatok kiemelik bőröd aranyos színét és a szemed zöldjét.

Ellie kissé elhúzta a száját. Zöld szemek?

– Barna a szemem.

Matty szemtelenül csücsörített.

– Gyönyörű, élénk mogyoróbarna szemed van.

Barna, gondolta Ellie, ezzel tökéletesen megelégedett. Tudta azonban, hogy a vitának semmi értelme. Testvérei mindig azt akarták, hogy különlegesnek érezze magát, és személyes sértésnek vették, ha bárki csak utalt arra, hogy neki nem jutott annyi a kápráztató szépségből. mint a többi családtagjának. Egy szokványos családban elég csinosnak számítana, de az övéi nem szokványosak. Sosem győzött eleget csodálkozni azon – és látszólag mások sem –, hogy két ilyen rendkívüli külsővel rendelkező ember, mint az anyja és az apja, hogyan tudtak ilyen hétköznapi kinézetű gyermeket nemzeni, mint ő.

Őt magát azonban sosem zavarta nem túl figyelemre méltó külseje, mint amennyire a testvéreit. Hamar megtanulta, hogy a szépség és a boldogság nem feltétlenül jár kéz a kézben. Édesanyja élete elég jó példa volt erre.

Ellie elégedett volt magával, de a családja nem akarta másnak látni, csak különlegesnek.

Matty úgy figyelte, mintha olvasni akarna a gondolataiban.

– Bárcsak úgy látnád magad, ahogy én látlak! Sokkal szebb vagy, mint mi együttvéve. A te szépséged belülről sugárzik. Ha valamit túlságosan szépíteni lehet, akkor ez az, gondolta Ellie. – Kedves vagy, nagylelkű, édes...

– És unalmas – vágott közbe Ellie. Kényelmetlenül érezte magát húga dicséretétől.

Matty vigyorgott.

– És unalmas. De nem sokáig. Emlékezz rá, hogy megígérted, gondolkozol rajta. Mondd, hogy el fogsz jönni. Jó móka lesz, meglátod. – Pajkos arccal azt mondta: – Talán a nagyszerű vőlegényed is ott lesz.

Ellie elfehéredett. Őszintén remélte, hogy nem így lesz. Két szót sem tudna kinyögni a férfi jelenlétében anélkül, hogy el ne öntené a hideg veríték.

Matty furcsán nézett rá.

– Nem értem, mi a bajod, Ellie. Úgy teszel, mintha nem akarnád ezt a házasságot. Ralph fiatal, ráadásul jóképű. – A lány tekintete álmodozóra váltott. – Az a sötét haj, és azok a zöld szemek...

Ralphnak zöld a szeme? Ellie-nek ez sosem tűnt fel.

– Olyan szerencsés vagy! – folytatta Matty. – Nekem a te helyedben kalapálna a szívem az izgalomtól. Valószínűleg nekem majd valami apánál is öregebb férj jut, egy bűzös szájú, petyhüdt, köszvényes kezű ember. – Fürkésző tekintettel kérdezte nővérét: – Neked nem tetszik Ralph?

– Dehogynem – felelte Ellie gépiesen, noha szíve páni félelemmel telt meg. Mi nem tetszhet rajta? – Biztos vagyok benne, hogy csodálatos férj lesz.

– És apa – mondta Matty. Fejét kissé oldalra döntötte. – Ez zavar téged? Hány gyereke is van, tíz?

– Nyolc. – A fiatal earl, öt lány és még két fiú. Egyik sincs még tizenkét éves. Ebben semmi szokatlan nem volt Ellie számára. Megrázta a fejét. – De én szeretem a gyerekeket.

Matty hozzádőlt, és megpuszilta az arcát.

– És olyan szerencsések lesznek, mint amilyenek mi vagyunk. – Huncutul felvonta kecsesen ívelt szemöldökét. – De ez nem jelenti azt, hogy előtte ne szórakozhatnál még egy kicsit.

Ellie szemrehányó pillantást vetett rá, és kitessékelte húgát a kis szobából.

– Na, kifelé! Vacsora előtt még rá kell nézzek a kis Joanra és Edmondra.

– Éjjel találkozunk – válaszolt Matty ravasz pillantással.

A húga aztán sosem adja fel. Úgy beszél róla, mintha a nővére nem csinálna mást, csak enne, imádkozna és anyáskodna.

Ellie az ajkába harapott, amikor rádöbbent, hogy ez majdnem fedi a valóságot. Túl komollyá vált? Valóban unalmassá lett? – gondolta, és nyelt egy nagyot.

Mi történt a vadóc csibésszel, aki valaha szeretett úszni és csavarogni? Aki imádta a kihívásokat? Aki kalandról álmodott? Aki valamikor azt gondolta, az lehet a legnagyszerűbb dolog, ha minden szigetet bejárhatna az ír földektől egész Norvégiáig?

Mindez nagyon távolinak tűnt már számára. Talán túlságosan is távolinak. Az álmok megváltoznak. Az emberek is formálódnak.

Huszonnégy éves, egy magas rangú angol lovag jegyese, és az Ír-sziget leghatalmasabb nemesura mellett látja el a grófnői teendőket.

Aligha csatangolhat a maga örömére a réteken falusi cseléd módjára.

Nem számít, mennyire jó mulatságnak is tűnik.