William Shakespeare

Sonnets/

Szonettek

Fordította:

Szabó Lőrinc

NORAN LIBRO

BUDAPEST, 2011

TO THE ONLIE BEGETTER OF
THESE INSUING SONNETS
MR. W. H. ALL HAPPINESSE
AND THAT ETERNITIE
PROMISED
BY
OUR EVER LIVING POET
WISHETH
THE WELL-WISHING
ADVENTURER IN
SETTING FORTH

T.T.

AZ ITT KÖVETKEZŐ SZONETTEK
EGYETLEN NEMZŐJÉNEK,
MR. W. H.-NAK SOK BOLDOGSÁGOT
ÉS ÖRÖKÉLTŰ KÖLTŐNK
ÁLTAL
ÍGÉRT
ÖRÖKKÉVALÓSÁGOT
KÍVÁN
A JÓ SZÁNDÉKÚ
VÁLLALKOZÓ EZEKET
KÖZRE
ADVA

T. T.

I.

From fairest creatures we desire increase,
That thereby beauty's rose might never die,
But as the riper should by time decrease.
His tender heir might bear his memory:
But thou, contracted to thine own bright eyes,
Feed'st thy light's flame with self-substantial fuel,
Making a famine where abundance lies,
Thyself thy foe, to thy sweet self too cruel.
Thou that art now the world's fresh ornament,
And only herald to the gaudy spring,
Within thine own bud buriest thy content,
And, tender churl, mak'st waste in niggarding.
Pity the world, or else this glutton be,
To eat the world's due, by the grave and thee.

I.

A gyönyörűt szaporítani vágyunk,
Hogy így örökké rózsálljon a Szép,
S emléket, ha hull érettebb virágunk,
Őrizhesse a zsenge ivadék:
De te, saját fényszemed rabja, rőzsét
Lángodra tápnak: önmagad dobod,
Ínségbe fojtva, ami csupa bőség,
Mézed ürme, te, önnön gyilkosod.
Te, aki a világ friss dísze vagy
S a víg tavasz előtt még csak herold,
Bimbódba temeted tartalmadat
S, édes vadóc, fukaron tékozolsz.

Szánj meg; szűnj külső jusst habzsolni: másképp

Megeszitek, a sír s te, a világét.

II.

When forty winters shall besiege thy brow,
And dig deep trenches in thy beauty's field,
Thy youth's proud livery, so gaz'd on now,
Will be a tatter'd weed, of small worth held:
Then being ask'd where all thy beauty lies,
Where all the treasure of thy lusty days;
To say, within thine own deep sunken eyes,
Were an all-eating shame and thriftless praise.
How much more praise deserv'd thy beauty's use,
If thou couldst answer- 'This fair child of mine
Shall sum my count, and make my old excuse-'
Proving his beauty by succession thine!

This were to be new-made when thou art old,

And see thy blood warm when thou feel'st it cold.

II.

Ha homlokod negyven tél ostroma

S szépséged kertjét mély árkok ülik,

Ifjúságod, e most csodált ruha,

Nyűtt rongy lesz, mely alig ér valamit:

S ha megkérdik, szépséged hova lett,

Deli napjaid kincse hova halt,

Válasznak saját üreges szemed

Emésztő szégyen lesz s roncs diadal.

Felélt szépséged viszont újra nagy

Érdem lehetne: "íme, szép fiam

Összegezi s kimenti koromat"-

Látnák: tied, ami szép rajta van.

Így újulnál, öregen, és a véred

Melegítene, bár hidegnek érzed.

III.

Look in thy glass, and tell the face thou viewest,

Now is the time that face should form another;

Whose fresh repair if now thou not renewest,

Thou dost beguile the world, unbless some mother.

For where is she so fair whose unear'd womb

Disdains the tillage of thy husbandry?

Or who is he so fond will be the tomb

Of his self-love, to stop posterity?

Thou art thy mother's glass, and she in thee

Calls back the lovely April of her prime:

So thou through windows of thine age shalt see,

Despite of wrinkles, this thy golden time.

But if thou live, remember'd not to be,

Die single, and thine image dies with thee.

III.

Nézz tükrödbe, s mondd az arcnak; melyet látsz,

Most kell mását megszerkesztenie;

Ha most nem újítod, friss dísze elhágy:

Minket csalsz s anya-üdvöt ölsz vele.

Mert hol a szép, ki méhe parlagát

Elzárja férji szántásod előtt?

S a balga férfi, aki önmagát

Imádva, sírba öli a jövőt?

Anyád tükre vagy: édes tavaszát

Láthatja benned; s te is így fogod

Nézni vénséged ablakain át,

Bár ráncosán, mai arany korod.

De ha múlásnak szánod életed,

Halj magad, s képed együtt hal veled.

IV.

Unthrifty loveliness, why dost thou spend

Upon thyself thy beauty's legacy?

Nature's bequest gives nothing, but doth lend.

And, being frank, she lends to those are free.

Then, beauteous niggard, why dost thou abuse

The bounteous largess given thee to give?

Profitless usurer, why dost thou use

So great a sum of sums, yet canst not live?

For having traffic with thyself alone,

Thou of thyself thy sweet self dost deceive.

Then how, when nature calls thee to be gone,

What acceptable audit canst thou leave?

Thy unus'd beauty must be tomb'd with thee,

Which, used, lives tiv executor to be.

IV.

Tékozló báj, mért pazarlod saját

Gyönyörödre szépséged örökét?

A természet csak kölcsönöket ád,

S mert bőkezű, csak bőkezűt segít.

Mért élsz hát vissza, szép zsugori, a

Bőséggel, melyet továbbadnod adtak?

Kamattalan uzsorás, ekkora

Pénzt szórsz el, de a múlás rabja vagy csak?

Mert magaddal kalmárkodva csupán,

Megcsalod magad felől szép magad;

S ha hív a természet, a sír után

Mily tűrhető számadásod marad?

Fel-nem-élt bájad veled száll a földbe;

Használva: él, és hagyatékod őre.