Sabrina Jeffries

A CSÁBÍTÁS TÉTJE

Sabrina Jeffries

A CSÁBÍTÁS

TÉTJE

A mű eredeti címe

To Wed a Wild Lord

Copyright © 2011 by Deborah Gonzales

Hungarian translation © Hajnal Gabriella

© General Press Könyvkiadó, 2014

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

HAJNAL GABRIELLA

Szerkesztette

SARUDI ÁGNES

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

készítette

ISBN 978 963 643 698 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Susan Williamsnek, aki mindig mellettem állt.

Köszönet a csodás évekért!

És imádott fivéremnek, Craig Martinnak, a család

adrenalinfüggő tagjának, aki Gabe karakterét inspirálta.

Vigyázz magadra!

Köszönetnyilvánítás

Ezer köszönet Nicole Jordannek a lovakkal és a lóversennyel kapcsolatos felbecsülhetetlen értékű információkért. Angyal vagy, Nicole, amiért ilyen gyorsan átolvastad!

És Deb Marlowe-nak, amiért kölcsönadott nekem néhány könyvet az angol lótenyésztés hagyományairól, és a meglátásaiért, amelyek, mint mindig, most is a segítségemre voltak. Mihez is kezdenék nélküled?

Kedves Olvasó!

Fogalmam sincs, mitévő legyek az unokámmal, Gabriellel. Miatta álltam elő a követeléssel, hogy egy éven belül valamennyi unokám evezzen a házasság biztos kötelékébe, különben kizárom őket az örökségből. A legjobb barátja egy Gabe-bel folytatott verseny áldozata lett, és most majdnem hét évvel később az a nyughatatlan fiú a karját törte, miközben egy másik ostoba pernahajderrel ugyanazon a nyaktörő pályán kelt versenyre! És ez az, ami borzasztóan dühít. Egyáltalán nem csoda, hogy az emberek csak a Halál Angyalaként emlegetik Gabe-et, hiszen nem csinál mást, mint minden alkalommal kihívja maga ellen a sorsot.

A legjobb barátjának a húga, Virginia Waverly most a fejébe vette, úgy áll bosszút rajta, hogy ugyanazon a versenypályán győzi le, és Gabe – ahelyett hogy a lány esztelen ajánlatára nemet mondott volna – udvarolni óhajt neki! Azt hiszem, elveszítette a maradék józan eszét is. Bár a lány talpraesett és szemrevaló jószág, a nagyapja, Waverly tábornok sosem adja áldását a házasságra. Nincs rá szó, hogy milyen konok és akaratos az az ember. Lovassági tábornokként volt mersze engem „boszorkánynak” nevezni! Ezt egyetlen férfi sem engedheti meg magának, legyen bármennyire is jóképű és virgonc a korához képest.

De kissé eltértem a tárgytól (Waverly tábornok túlzottan elvonja a figyelmem). Képtelen vagyok eldönteni, mit gondoljak Gabe érdeklődéséről a szemtelen Miss Waverly iránt. Szeretném, ha megházasodna, de őt még most is marcangolja a bűntudat a lány fivérével történtek miatt – hogy lehetnék hát biztos benne, hogy a lány nem ront tovább a helyzeten? Az egyetlen vigaszom, hogy Virginiát látszólag ugyanúgy elbűvöli az unokám, ahogy a lány is elbűvöli őt. Waverly tábornok és jómagam ma egy leginkább szerelmi légyottra emlékeztető turbékolás közepette kaptuk rajta őket! A leányzó ajka határozottan piros volt, Gabe pedig úgy festett, mint akit épp akkor vetett le a hátáról egy ló. Lerí róla, hogy nem tudja, mit kezdjen egy tisztességes nővel.

Ehhez én már túl öreg vagyok. Ha ez az udvarlás mégis balul sül el, lehet, hogy kénytelen leszek Gabe-et megkötözni és a pajtába zárni, amíg meg nem jön a józan esze. Kívánjanak szerencsét, drága barátaim!

Szívélyes üdvözlettel:

Hetty

Prológus

Ealing, 1806. április

Már megint ez az ordítozás!

A hétéves Gabriel Sharpe, Stoneville márkijának harmadszülött fia fülét befogva próbálta kirekeszteni a fülsértő hangokat. Utálta az üvöltözést – görcsbe rándult tőle a gyomra, különösen akkor, amikor az anyja üvöltött az apjával.

Ez alkalommal azonban az anyja a legidősebb fivérével kiabált. Gabe tisztán hallotta, mivel Oliver szobája közvetlenül a tanulószoba alatt volt. A szavakat Gabe nem tudta kivenni, de dühösen csengtek. Fura volt hallani, hogy az anyjuk Oliverrel kiabál – ő volt ugyanis a kedvence. Többnyire. Gabe-et mindig „drágámnak” szólította, a fivéreit ellenben soha.

Talán azért, mert már felnőttek? Gabe mogorván meredt maga elé. Meg kellene mondania az anyjának, hogy nem szereti, amikor „drágámnak” szólítja... leszámítva, hogy igenis szerette. Mindig akkor nevezte így, mielőtt citromos pitével, a kedvencével traktálta volna.

Ajtó csapódott. Az üvöltözés abbamaradt. A fiú nagyot sóhajtott, majd megkönnyebbülten lélegzett fel. Talán most már minden rendben lesz.

Tekintete az olvasókönyvére tévedt. Egy bugyuta történetet kellett volna elolvasnia egy vörösbegyről, amelyik elpusztult.

Itt hever Vörösbegy úrfi

Holtan és kihűlve.

Története a könyvben

Hamarosan elénk tárul.

A mesében volt szó mindenféle teremtményről, aki tett valamit az elpusztult Vörösbegy úrfiért – a bagolyról, aki eltemette, és a bikáról, aki megkongatta a lélekharangot. És bár leírták, a kismadár miként végezte – egy veréb lőtte le egy nyílvesszővel –, arról egy szó sem esett, hogy miért. Miért lőne le egy veréb egy vörösbegyet? Ennek semmi értelme.

És lovak sem voltak benne. Végiglapozta a könyvet, hogy megnézze a képeket, így hát biztosan tudta. Volt benne szó rengeteg madárról és egy halról, aztán egy légyről, meg egy bogárról is. De lovakról egy árva szó sem. Sokkal szívesebben olvasott volna valami versenyen száguldó lóról, de ilyesmiről egyetlen gyerekmesében sem írtak.

Unatkozva pillantott ki az ablakon, és észrevette az anyját, aki hosszú, határozott léptekkel az istállók felé tartott. A piknikre igyekszik, hogy beárulja Olivert az apjának?

Gabe örömmel szemtanúja lett volna ennek. Oliver sosem került bajba. Miközben ő meg állandóan. Ezért ücsörgött most is a tanulószobában ezzel az ostoba könyvvel, ahelyett hogy jól érezte volna magát a pikniken – mert valami rosszat tett, és az apja megparancsolta, hogy maradjon otthon.

De az apja talán megbocsátana neki, ha Oliver felbosszantaná. Ha az anyja valóban a piknikre igyekszik, Gabe talán még arról is meggyőzhetné, hogy vigye magával.

A szoba túlsó végébe sandított: házitanítója, Mr. Virgil, a székben szunyókált. Gabe könnyedén kiosonhat és megkérheti az anyját. De csak ha siet.

Egyik szemét a házitanítóján tartva lecsusszant a székéről és az ajtó felé oldalazott. Mihelyt kiért a folyosóra, futásnak eredt. Leszaladt a lépcsőn, aztán félig csúszkálva, félig futva átvágott a földszinti, kőlapokkal burkolt hallon, majd kirontott az udvarra.

Nekiiramodott, és máris a világon számára legkedvesebb helyen volt – az istállóban. Imádta a verejtékben úszó lovak szagát, a széna ropogását a talpa alatt a padláson, és a lovászok beszélgetését. Az istálló varázslatos hely volt, ahol az emberek halkan beszéltek, szinte suttogtak. Nem üvöltöztek, mert az megijesztette volna a lovakat.

Körülnézett, majd felsóhajtott. Anyja kedvenc kancájának a boksza üres volt. Elment. De a kisfiú akkor sem akart visszatérni a tanulószobába és folytatni annak a Vörösbegy úrfiról szóló ostoba könyvnek az olvasását.

– Jó napot, fiatalúr! – köszöntötte a főlovász, Benny May, aki épp egy lovat patkolt. Valaha Gabe nagyapjának a zsokéja volt, még akkoriban, amikor a Sharpe-ok rengeteg lovat indítottak a versenyeken. – Keres valakit?

Gabe-nek nem állt szándékában elárulni, hogy az anyját keresi. Helyette a mellét kidüllesztve hüvelykujját a térdnadrágja derékszíjába dugta, ahogy azt a lovászok is tették.

– Csak azt akartam tudni, nincs-e szüksége segítségre. Úgy tűnik, a lovászok mind elmentek.

– Igen, a piknikre. Képzelem, mennyi nép megfordul majd itt ma délután. A finom hölgyek és urak hamarosan elunják magukat a szabad ég alatt. – Benny tekintetét végig a patkón tartotta. – Ön miért nincs a pikniken?

– Apa nem engedte, hogy elmenjek, mert pókot tettem Minerva hajába és megtagadtam a bocsánatkérést.

Benny kuncogó hangot hallatott, ami köhögésbe fulladt.

– Szóval, azt mondta, hogy helyette inkább lejöhet az istállóba?

Gabe a cipője orrát bámulta.

– Á. Ismét meglógott Mr. Virgil elől, ugye?

– Úgy valahogy – motyogta a fiúcska.

– Tudja, kedvesebb is lehetne a nővérével. Olyan édes kislány.

Gabe felhorkant.

– Állandóan fecseg. Különben is, azért jöttem, hogy ellenőrizzem Jacky Boyt. – Az volt Gabe pónija. Apjától kapta a születésnapjára még a múlt nyáron. – Néha olyan makrancos tud lenni.

Benny szigorú tekintete ellágyult, és a férfi elmosolyodott.

– Úgy ám, úrfi, ahogy mondja. És sikerül is mindig lecsillapítania, nem igaz?

Gabe vállat vont, így próbálta palástolni a dicséret miatt érzett büszkeségét.

– Tudom, hogy csutakoljam le, hogy az neki is jó legyen. Most is szüksége volna... nos... egy kis ápolásra?

– Ami azt illeti, most, hogy kérdi, azt hiszem, ráférne egy kis kényeztetés. – Fejével a szerszámos kamra felé intett. – Tudja, hol tartjuk a fésűket.

Gabe elballagott a szerszámos kamrába. Pillanatok alatt megtalálta, amit keresett, majd belépett a bokszba. Jacky Boy reménykedve, hogy van nála kockacukor, megszaglászta.

– Ne haragudj, vén cimbora – mormogta Gabe. – Hirtelen ötlettől vezérelve kerültem ide. Nem hoztam neked semmit. – Nekiállt lecsutakolni a pónit, és az állat megnyugodott.

Jacky Boy kényeztetése volt a legjobb dolog a világon – a fésű megnyugtató siklása, a póni lágy ritmusra váltó, egyenletes szuszogása, selymes szőrének tapintása a keze alatt... Gabe sosem fáradt bele.

Odakinn az istállóban emberek jöttek-mentek, de a bokszban csak ketten voltak, Gabe és Jacky Boy. Ábrándozásában néha meg-megzavarták a fiút – egy dölyfös úriember, aki a lovának lecserélését követelte, egy lovász, aki egy felettébb goromba hölgy előtt mentegetőzött, amiért annak tovább kellett várakoznia a lovára, mint azt szerette volna –, de jórészt csend volt, csak Benny kalapácsának hangja hallatszott, amint egy másik patkót is a helyére igazított.

De ez a hang is elnémult, amikor Bennyt kihívták, hogy egy érkező kocsi körül segédkezzen. Gabe magára maradt a pónival, és pár percig szinte a mennyországban érezte magát. Aztán a bokszok közti folyosó csendjét léptek dübörgése verte fel.

– Van itt valaki? – kiáltotta egy férfihang. – Szükségem volna egy lóra.

Gabe a boksz elülső sarkának padlójára kuporodott, és összehúzta magát, reménykedve, hogy észrevétlen maradhat.

A férfi valószínűleg meghallhatta, mert azt kiáltotta:

– Te fiú, ott! Szükségem volna egy lóra.

Lebukott. Amikor a férfi közelebb jött, Gabe így kiáltott:

– Sajnálom, uram, nem vagyok lovász! Csak a lovammal foglalatoskodom.

A férfi megállt a boksz előtt. Mivel Gabe a földön ült, háttal a boksz ajtajának, nem láthatta a férfit. Remélte, hogy az sem látja őt.

– Á – mondta a férfi. – Akkor az egyik Sharpe gyerek vagy, ugye?

Gabe gyomra émelyegni kezdett.

– Ho... honnan tudja?

– Ebben az istállóban kizárólag a Sharpe gyerekeknek lehetnek lovai.

– Ó. – Erre nem is gondolt.

– Te vagy Gabriel, igaz?

Gabe megdermedt, az okos férfi megrémisztette. Nyakig benne lesz a pácban, ha az apja erről tudomást szerez.

– É... én...

– Lord Jarret a pikniken van, Lord Oliver úgy döntött, nem vesz részt rajta. Kizárásos alapon marad Lord Gabriel. Azaz te.

A férfi hangja lágyan csengett, már-már kedves volt. Nem abban a fennhéjázó hangnemben beszélt, ahogy általában a felnőttek szoktak a gyerekkel. És egyáltalán nem keltett olyan benyomást, mintha bajba akarta volna sodorni Gabe-et.

– Tudod, hová tűntek a lovászok? – kérdezte a férfi, és a hangja közben mintha távolodott volna.

Most, hogy témát váltottak, Gabe fellélegzett.

– Kimentek egy hintó fogadására.

– Akkor valószínűleg nem bánják, ha magam nyergelem fel a lovam.

– Szerintem nem.

Oliver is állandóan maga nyergelte fel a saját lovát. Ahogy Jarret is. Gabe már alig várta, hogy ő is elég nagy legyen, és egyedül nyergelhessen. Akkor nem kellene engedélyt kérnie az apjától, hogy kilovagolhasson Jacky Boyon.

Miközben a férfi kiválasztotta a szomszédos bokszban ácsorgó lovat, Gabe csak a férfi hódszőrből készült kalapját látta. Miután a férfi ellovagolt, a fiú azon töprengett, nem kellett volna-e kiderítenie a nevét, vagy legalább alaposabban szemügyre vennie. Hirtelen páni félelem lett úrrá rajta. Mi van, ha a férfi közönséges lótolvaj, ő meg egyszerűen hagyta meglógni?

Nem, a férfi tudta Gabe nevét, és a többiekét is. Csakis egy vendég lehetett. Nem igaz?

Benny visszatért az istállóba, és mielőtt Gabe bármit is mondhatott volna, így szólt:

– A vendégek visszafelé szállingóznak a piknikről, fiatalúr. Jobban tenné, ha visszamenne a házba, ha nem akarja, hogy az apja itt találja.

Gabe-re ismét rátört a pánik. Ha az apja megtudja, hogy már megint elszelelt a tanulószobából, alaposan elnáspángolja. Ha a tanulmányaikról volt szó, az apjuk nem ismert pardont.

A fiú a ház felé iramodott. Amikor a tanulószobába ért, a házitanítója még mindig szunyókált. Gabe megkönnyebbült sóhajjal telepedett vissza a székébe, és emelte fel újra az unalmas könyvet.

De képtelen volt a halálát lelt vörösbegyre gondolni. Gondolatai még most is az ismeretlen férfi körül forogtak. Meg kellett volna említenie Bennynek? Mi van, ha a lopott ló miatt felhajtást csinálnak? Mi van, ha bajba kerül?

A dolog még akkor is nyugtalanította, amikor vacsora után Minervával már a gyerekszobában voltak. Celia, akit ágynak döntött a köhögés, már aludt, amikor egy inas, a dada és Mr. Virgil jött fel értük. Plumtree nagymama odalent várja, mert beszélni óhajt vele és Minervával, közölte ünnepélyesen az inas.

Gabe szíve meglódult. A férfi az istállóban valószínűleg ellopott egy lovat, és a nagyi valahogy rájött, hogy a fiú keze van a dologban. De akkor miért hívatta Minervát?

Az inas a könyvtárba kísérte őket, Celia pedig a dadával és Mr. Virgillel maradt. Amikor Gabe észrevette a nedves hajjal és kivörösödött szemmel ott ácsorgó Olivert, másmilyen ruhában, mint amilyet korábban viselt, nem tudta, mit gondoljon.

Aztán egy másik szolga kíséretében Jarret jelent meg.

– Hol van anya és apa?

Oliver arca mintha megkövült volna, tekintete pedig olyan volt, mintha rémeket látna.

– Mondanom kell valamit, gyerekek – szólt a nagyanyjuk a szokásosnál kedvesebb hangon. – Baleset történt. – A hangja hirtelen elakadt, majd megköszörülte a torkát.

Talán sír? Nagyi sosem sírt. Apa azt mondta, hogy kőből van a szíve.

– A szüleitek...

Elakadt a szava, és Oliver arca megrándult, mintha arcul csapták volna.

– Anya és apa meghalt – fejezte be a mondatot az asszony helyett, olyan hangon, ami nem is emlékeztetett a sajátjára.

Gabe először fel sem fogta a szavak értelmét. Meghaltak? Mint Vörösbegy úrfi? Gabe csak bámult rájuk, és várta, hogy valaki majdcsak visszavonja a hallottakat.

De nem ez történt.

Nagyi megtörölgette a szemét, majd kihúzta magát.

– Édesanyátok betolakodónak nézte édesapátokat a vadászlakban, és lelőtte. Amikor rájött, hogy mekkora hibát követett el, ő... saját magával is végzett.

A mellette ácsorgó Minerva sírva fakadt. Jarret megállás nélkül rázta a fejét, és azt mondogatta:

– Nem, az nem lehet. Hogy is lehetne? – Oliver reszkető vállal az ablakhoz lépett.

Gabe nem tudta kiverni fejéből azt az ostoba verset:

Akkor az összes madár egyszerre

Kezdett el sóhajtozni és zokogni,

Meghallván, hogy a lélekharang

Szegény Vörösbegy úrfiért szólt.

A harangot leszámítva minden olyan volt, mint a versben. Gabe nem tudta, mitévő legyen. Nagyi azt mondta, hogy erről nem beszélhetnek senkinek, mert a szóbeszéd e nélkül is lábra kap majd, de szavainak nem volt semmi értelme. Miért akarna beszélni a dologról? Hisz azt sem képes elhinni, hogy egyáltalán megtörtént.

Talán csak rémálom ez az egész. Ha felébredne belőle, az apja itt lenne.

– Biztos vagy benne, hogy ők azok? – kérdezte remegő hangon. – Talán másvalakit lőttek le.

Nagyi le volt sújtva.

– Biztos vagyok benne. Oliver és én láttuk a... – Nagyanyjuk eltorzult arckifejezéssel lépett melléjük, és karját köré és Minerva köré fonta. – Sajnálom, drágáim. Erősnek kell lennetek. Tudom, hogy nehéz.

Minerva megállás nélkül zokogott. Nagyi a karjába zárta.

Gabe a percre gondolt, amikor utoljára látta az apját, ahogy kilovagolt a piknikre, és az anyját, ahogy az istállóba sietett. Hogy lehetett ez az utolsó alkalom? Most már sosem mondhatja el az apjának, mennyire sajnálja, hogy a pókot Minerva hajába tette. Az apja úgy halt meg, hogy azt gondolta, rossz fiú, aki nem tud bocsánatot kérni.

A szeme könnybe lábadt. Nem engedheti, hogy Jarret és Oliver észrevegye – még holmi buta kislánynak hinnék. Így hát kiviharzott a szobából, mit sem törődve nagyanyja riadt kiáltásával, majd megiramodott az istálló felé.

Odabenn csend honolt; a lovászok vacsorázni mentek. Amikor Jacky Boy bokszához ért, lerogyott a földre, és zokogni kezdett. Ez nem igazság! Hogy halhattak meg?

Maga sem tudta, mennyi ideig feküdt ott zokogva, csak arra eszmélt, hogy Jarret belépett a bokszba, és lehajolt, hogy kezét Gabe vállára tehesse.

– Gyerünk, öcskös! Szedd össze magad!

Gabe lesöpörte a bátyja kezét.

– Képtelen vagyok! Ő... ők nincsenek többé, és már so... soha nem jönnek vissza!

– Tudom – válaszolta Jarret remegő hangon.

– Ez ne... nem igazságos. – Gabe a bátyjára meredt. – Más gyerekek szü... szülei nem halnak meg. A mieink mi... miért?

Jarret az ajkába harapott.

– Néha a dolgok csak úgy megtörténnek.

– Épp... éppúgy, mint abban a bu... buta vörösbegyes könyvben. Sem... semmi értelme.

– Az életnek sincs semmi értelme – válaszolta Jarret lágyan. – Nem szabad azt hinned, hogy van. A sors keze mindenütt ott van, de hogy valójában mit hoz, arra nincs magyarázat.

Jarret még ekkor sem ejtett egyetlen könnyet sem, bár tekintete homályos volt, és az arca a fájdalomtól annyira eltorzult, mintha valaki teljes erőből a lábára taposott volna.

Gabe mindig és mindenkinél jobban szerette Jarretet, de a nyugalmát látva, most hirtelen gyűlölni kezdte. Vajon a fivére miért nem mérges?

– Erősnek kell lennünk – folytatta Jarret.

– Miért? – vágott vissza Gabe. – Mit számít? Attól még ugyanúgy ha... halottak. És mi teljesen ma... magunkra maradtunk.

– Igen, de ha hagyod, hogy a sors föléd kerekedjen, akkor magával ránt. Nem hunyászkodhatsz meg. Nevess a képébe, és küldd a pokolba! Ez az egyetlen módja, hogy fölébe kerekedhess.

Nem, az életnek nem volt semmi értelme. A halálnak annál inkább. Minden ok nélkül ragadta magával az embereket. Anyának nem kellett volna lelőnie apát, és a verebeknek sem kellene vörösbegyeket lődözniük. És mégis halottak mind.

A halál őt is bármikor elragadhatja. A torkát félelem szorongatta. Bármelyik pillanatban meghalhat. Minden ok nélkül.

Hogyan akadályozhatná meg? A halál alattomos csúszómászó, aki mindig hátulról támad és észrevétlen csap le. Ha mögötte ólálkodna...

Talán Jarretnek igaza van. Nincs más lehetőség, mint a halál képébe röhögni. Vagy nem venni tudomást róla. Gabe-nek már sok alattomos kígyóval akadt dolga, és az egyetlen célravezető megoldásnak az bizonyult, ha az ember nem hátrál meg, és nem mutatja, hogy fáj, amit vele művelnek. Akkor más célpontot szemelnek ki, és békén hagyják az embert.

Lelki szemei előtt ekkor megjelent valahol holtan heverő anyja és apja, és újból könny futotta el a szemét. Durva mozdulattal letörölte az arcát, majd összeszorította az ajkát. Lehet, hogy az anyjához és apjához hasonlóan a halál őt is elragadhatja, de harc nélkül semmi esetre sem.

Ha akarja őt, hát küzdjön foggal-körömmel! Mert nem adja meg magát könnyen.

Első fejezet

Eastcote, 1825. augusztus

Virginia Waverly alig bírta leplezni izgatottságát, amikor a hintó a Marsbury-ház felé robogott vele. Egy bál! Végre-valahára eljut egy bálba. Végül mégiscsak hasznát veheti azoknak a keringőlépéseknek, amelyeket másod-unokatestvére, Pierce Waverly, Devonmont grófja tanított neki.

Gondolatai elkalandoztak egy pillanatra, és azt képzelte, hogy egy jóképű lovassági tiszt karján lejt végig a báltermen. Esetleg személyesen vendéglátójuk, Lyons hercege oldalán! Hát nem volna csodás? Tudta, milyen szóbeszéd járta a férfi apjáról, akit nemes egyszerűséggel csak „őrült hercegnek” neveztek, de az efféle pletyka sosem érdekelte.

Azt kívánta, bár divatosabb lenne az öltözéke – olyan, mint az a rózsaszínű, finom nápolyi selyemszövetből varrt, amelyet a Lady’s Magazine-ben látott korábban. De a divatos ruhák drágák voltak, és emiatt kénytelen volt beérni egy régi skót mintás darabbal, amelyet még akkor vásárolt, amikor a skót viselet hirtelen nagyon népszerű lett. Jobban örülne, ha sikerült volna valami kevésbé... feltűnőt választania. Elég egy pillantás, és azonnal lerí róla, hogy milyen szegény.

– Látom, aggódsz – jegyezte meg Pierce.

Virginia, elcsodálkozva a férfi észrevételén, meglepetten meredt rá.

– Csak egy kicsit. Próbáltam ezt a ruhát csipkerátéttel kicsit divatosabbá varázsolni, de az ujja még mindig túl rövid, szóval most pont úgy néz ki, mint egy divatjamúlt ruha fura ujjal.

– Nem, én úgy értettem...

– Talán nem tulajdonítanak a dolognak túl nagy jelentőséget. – A lány előreszegezte az állát. – Ha mégis, az sem érdekel különösebben. Tudomásom szerint én vagyok az egyetlen húszéves nő, aki még sosem volt bálban. Még a szomszédos gazdálkodó lánya is volt már egyen Bathban, pedig még csak tizennyolc éves!

– Én arra gondoltam...

– Szóval nem hagyom, hogy akár a ruhám, akár a táncbéli tapasztalatlanságom megakadályozzon abban, hogy jól érezzem magam – jelentette ki a lány határozottan. – Kaviárt eszem, pezsgőt iszom, és egy éjszakára úgy teszek, mintha gazdag lennék. És végre-valahára táncolhatok egy férfival.

Pierce sértődöttnek látszott.

– Megjegyezném, én is férfi vagyok.

– Az igaz, de te az unokatestvérem vagy. Az nem ugyanaz.

– Mellesleg – mondta a férfi –, nem a ruhádra céloztam. Az jutott eszembe, nem félsz-e, hogy összefutsz Lord Gabriel Sharpe-pal?

A lány pislantott egyet.

– Miért jönne ide? A mai versenyen se volt ott.

Néhány évvel ezelőtt Lyons hercege hagyományt teremtett egy évenkénti versennyel – a Marsbury Kupával –, amelynek helyszíne a herceg birtokán lévő pálya volt. Idén a lány nagyapja, Pierce bácsikája, Isaac Waverly tábornok is benevezett a versenyre egy saját tenyésztésű, telivér ménnel. Sajnos Szellemlovas elveszítette a versenyt, és vele együtt a Marsbury Kupát is.

Ezért van az, hogy a verseny estéjén rendezett bálra a nagyapja helyett Pierce szegődött Virginia kísérőjéül – Szellemlovas gyenge teljesítménye ugyanis roppantmód elkeserítette a nagyapját. A lány is csalódott volt, de nem annyira, hogy ez távol tartsa a báltól.

– Sharpe Lyons közeli barátja – válaszolta Pierce. – Igazából Turnham Greenben is ott volt, amikor Rogerrel versenyeztek.

Virginia szíve nagyot dobbant.

– Hisz az lehetetlen! Csak Lord Gabriel és valami Kinloch nevezetű férfi voltak jelen...

– Úgy van, Kinloch márkija. Ezt a címet viselte Lyons, mielőtt az apja meghalt, és ő megörökölte a hercegi címet.

Virginia összevonta a szemöldökét.

– Nem csoda, hogy papi nem akart idejönni ma este. Miért nem mondta meg? Én sem jöttem volna el.

– Pont ezért. Isaac bácsi szerette volna, ha legalább egyszer jól érzed magad. És azt feltételezte, hogy Sharpe nem lesz itt, hisz nem volt ott a versenyen sem.

– Én viszont kénytelen leszek szembenézni a herceggel, aki annak ellenére, hogy tisztában volt a kockázattal, hagyta, hogy Roger induljon azon a borzalmas futamon Turnham Greenben. Miért hívott meg bennünket? Nem tudja, kik vagyunk?

– Talán békejobbot szeretne nyújtani neked és Isaac bácsinak Roger halála miatt, bármilyen csekély része volt is benne.

A lány felhorkant.

– Ami engem illet, kicsit elkésett vele.

– Ugyan már, nem hibáztathatod Lyonst a történtekért. Ahogy, nem mellesleg, Sharpe-ot sem.

A lány Pierce-re meredt. Ezt a vitát már számtalanszor lefolytatták az elmúlt hét évben, amióta a fivére életét vesztette abban a Lord Gabriellel folytatott, veszélyes fogathajtó versenyben.

– Őlordsága és Kinloch, azaz Lyons kihasználták, hogy Roger részeg volt...

– Ezt nem tudhatod.

– Nos, bizonyosan senki sem tudja, mivel Lord Gabriel hallgat a dologról. De papi azt állítja, így történt, és én hiszek neki. Józan fejjel Roger soha nem ment volna bele, hogy kiálljon Lord Gabriel ellen a „tűfokversenyen”.

A futamot azért illették ezzel a névvel, mert két, egymáshoz olyan közel álló szikla közt zajlott, amelyek közt csak egy fogat számára volt elegendő hely, hogy áthaladjon. A hátrányba került hajtónak vissza kellett vennie a tempóból, hogy a másik biztonságban áthajthasson. Roger nem lassított időben, és a sziklának csapódott. Azon nyomban szörnyethalt.

A lány azóta gyűlölte Lord Gabrielt.

– A férfiak ostoba dolgokra ragadtatják magukat részegen – felelte Pierce. – Főleg más férfiak társaságában.

– Miért próbálod állandóan mentegetni Lord Gabrielt?

Résnyire zárt, Szellemlovaséval pontosan megegyező árnyalatú barna szemét Pierce a lányra szegezte.

– Mert lehet, hogy meggondolatlan őrült, aki minden lehetőséget megragad, hogy vásárra vigye a bőrét, de messze nem az az ördögfajzat, akinek Isaac bácsi lefesti.

– Ebben sosem fogunk egyetérteni – válaszolta a lány kinyúlt kesztyűjét rángatva.

– Csak mert konok és hajthatatlan vagy.

– Családi vonás, ha nem tévedek.

A férfi elnevette magát.

– Valóban.

Virginia kibámult az ablakon, és megpróbált vidámságot erőltetni magára, de mindhiába. Lord Gabriel jelenléte, úgy, ahogy van, tönkretenné a bált.

– Ezzel együtt – folytatta Pierce –, ha Sharpe mégis felbukkan, remélem, eszedbe sem jut, hogy újból előállj a másfél hónappal ezelőtt tett javaslatoddal.

– Na és miért?

– Mert őrültség! – A férfi résnyire szűkült szemmel nézett rá. – Az efféle felelőtlenség nem vall rád. Tudom, hogy nem állt szándékodban versenyre hívni – csak a harag beszélt belőled –, ostobaság lenne ragaszkodni a kihíváshoz, és te nem vagy ostoba.

A lány elfordította a tekintetét. Pierce-nek néha még csak sejtése sem volt róla, mi megy végbe benne. Ő és papi hajlamosak voltak a tökéletes házitündért látni benne, aki vezeti a gazdaságot és ugyanazokra a dolgokra vágyik, mint a vele egykorú többi nő is – biztonságos otthonra és családra, bár a családot papi jelentette a számára.

Nem mintha nem vágyott volna ezekre a dolgokra. Egyszerűen csak... nem akarta őket azon az áron, hogy közben a lelkét fel kelljen áldoznia. Ahogy önmagának attól a részétől sem szeretett volna szabadulni, amelyet az állandó munka és a felelősség terhe fojtogatott. És azt az oldalát sem kívánta megtagadni, amely táncolni vágyott a bálon.

És versenyezni Lord Gabriel Sharpe-pal.

Pierce folytatta a kioktatást.

– Azonkívül, ha Isaac bácsinak valaha is a fülébe jutna, hogy ugyanazon a pályán készülsz versenyezni Sharpe-pal, amelyiken Roger az életét vesztette, azon nyomban megakadályozná a dolgot.

Igaz. Papi még a széltől is óvta. Mindössze hároméves volt, amikor a nagyapja kilépett a lovasságtól, hogy neki és Rogernek gondját viselhesse, miután a szüleik, papi fia és menye egy hajószerencsétlenségben meghaltak.

– És mégis honnan szerezne tudomást róla? – Virginia a szempilláit rebegtette Pierce-re. – Nem lehetsz olyan kegyetlen, hogy felhívod rá a figyelmét.

– Hohó, kicsi lány, ne próbálkozz! Isaac bácsit talán félrevezetheted, rám azonban semmilyen hatással sincs az ilyesmi.

Virginia megmerevedett.

– Ha nem vetted volna észre, már nem vagyok kislány.

– Nos, erre már rájöttem. És pont ezért nem szabad tovább kínoznod Lord Gabrielt. Ez a bál remek lehetőség arra, hogy férjet találj magadnak. És a férfiak nem kedvelik az olyan nőket, akik az ellenkező nem képviselőit óhajtják ostoba versenyekre kihívni.

– Nem sietős férjhez mennem – válaszolta a lány, ugyanúgy füllentve most is, ahogy a nagyapjának is szokott. – Olyan sokáig szeretnék papi mellett maradni, ameddig csak lehet.

– Virginia – mondta Pierce halkan –, ne légy naiv. A bácsi már hatvankilenc éves. Annak a valószínűsége, hogy még sokáig élhet...

– Ne beszélj így. – A gondolatra, hogy a nagyapja meghalhat, a lány gyomra görcsbe rándult. – Jó egészségnek örvend. Akár a száz évet is megélheti. Az elkövetkező pár évben csak akad egy lovunk, amelyik elegendő nyereményt hoz a konyhára ahhoz, hogy a szánalmas hozományom valamelyest gyarapodjon.

– Még mindig választhatsz engem. – Pierce felvonta sötétbarna szemöldökét. – Még az otthonodat sem kellene elhagynod.

Virginia szájtátva bámult a férfira. Roger halála után Pierce örökli Waverly Farmot, de korábban még sosem állt elő házassági ajánlattal.

– Na és ki aludna a tieddel szomszédos szobában – én vagy a szeretőd?

Pierce rosszallóan nézett a lányra.

– Ha tudni akarod, hát lemondanék a szeretőmről.

– Miattam? Az ördögöt mondanál! – Arcán önelégült vigyorral viszonozta a férfi pillantását. – Sokkal jobban ismerlek, semmint ezt elhiggyem.

– Nos – vallotta be rosszkedvűen a férfi –, legalább nem kényszerítenélek, hogy egy fedél alatt élj vele.

Virginia elnevette magát.

– Ez az igazi Pierce Waverly. És pontosan ez az, amiért sosem tudnék hozzád menni.

A férfi arcáról egyértelmű megkönnyebbülés sugárzott.

– Hála istennek! Túl fiatal vagyok még, hogy megállapodjam.

– A harminc nem annyira fiatal. Ha ló volnál, papi kihajtana a legelőre.

– Még szerencse, hogy nem vagyok az – vágott vissza Pierce gúnyosan, azzal a félszeg mosollyal, amelytől minden eladósorban lévő, ostoba teremtés elalélt.

Virginia kiegyenesedett.

– Nézd, mindjárt ott vagyunk! Már látom a házat! – Szembefordulva a férfival lesimította a szoknyáját. – Ugye nagyon lerí rólam, hogy csak egy félénk, vidékről szalajtott leányzó vagyok?

– Egyáltalán nem. Egészen nagyviláginak tűnsz...

– Pierce!

A férfi elnevette magát.

– Csak vicceltem, galambom. Tökéletes vagy: a szemed ragyog, az orcád pedig rózsás. Ezért is tettem neked házassági ajánlatot – ugratta.

– A házassági ajánlatod nem volt igazi. Pusztán csak érdekházasságra szólt, ahol a kecske is jóllakik és a káposzta is megmarad.

A férfi elvigyorodott.

– Hát nem erre vágytam mindig?

Virginia a fejét csóválva bámult rá. Reménytelen eset.

– Szeretném hinni, hogy a helyzetem annyira még nem elkeserítő, hogy érdekből kelljen házasságot kötnöm.

– Az a baj veled, hogy a fellegekben jársz. A házasságtól azt reméled, hogy lelki társra találsz, és a hitvesi ágy nyugalmát magasban röpködő, turbékoló galambok vigyázzák.

A lány meglepődött, hogy Pierce ilyen jól ismeri, és csak ennyit mondott:

– Pusztán csak azt gondolom, hogy két ember akkor házasodjon össze, ha szeretik egymást, ez minden.

– Milyen fertelmes gondolat – motyogta a férfi.

Hát ezért nem kellene soha összeházasodniuk. Egyrészt Pierce mindennél jobban idegenkedett a házasságtól. Másrészt pedig a telt keblű és szőke hajú hölgyek voltak a gyengéi, és Virginiáról egyiket sem lehetett elmondani. És hát a férfi féktelensége sem ismert határokat. Pierce hírneve a legkevésbé sem volt makulátlan – bár a lány gyanította, hogy a fele sem igaz mindabból a botrányokról, erőszakról és szerelmi kalandokról keringő szóbeszédből, amelyet azok a lányos mamák kürtöltek világgá, akiknek leányai odáig voltak a sötét hajú, jóképű, ám jellemét tekintve igencsak megbízhatatlan férfiért.

Nem beszélve a tényről, hogy jóformán a fivérének tekintette. A férfi ugyanannyi időt töltött Waverly Farmon, mint amennyit a saját birtokán Hertfordshire-ben. A lány legalább annyira nem tudta elképzelni a férjének, ahogy a kocsisának sem.

A hintó megállt, és Pierce kiugrott, majd kisegítette őt is. Virginia szájtátva bámult a híres Marsbury-házra – az épület három hosszú kőfalára és az azokat közrezáró négy rézborítású kupolájú kőtoronyra.

Belül, ha lehet, még pazarabb volt a látvány – márványoszlopok és szobrok sorakoztak mindenütt. Miközben a szolgák a bálterembe kísérték őket, a lány vetett egy pillantást a pompás faliszőnyegekre, a hatalmas, aranykeretbe foglalt festményekre és az ezüstszínű drapériára.

Jóságos ég! Semmi keresnivalója itt.

Talán mégiscsak Pierce-nek van igaza? Elképzelhető, hogy a herceg azért hívta meg, mert lelkiismeret-furdalást érzett Roger halála miatt? Nem, ennek semmi értelme. Még csak meg sem jelent a temetésen.

Mégis, mi más oka lett volna a meghívásnak? A verseny napján tartott bál Marsburyben zártkörű rendezvénynek számított, és bár papi egy gróf harmadik fia volt, élete java részét a csatamezőn töltötte a lova nyergében, és nem annyira az ehhez hasonló, elegáns társasági összejöveteleken. Mivel hivatalosan sosem vezették be a társaságba, Virginia maga sem tartozott kifejezetten a felső tízezerhez.

Amikor beléptek a bálterembe, Pierce az egyik félreeső sarokba kísérte, ahonnan belátták szinte az egész termet. A gázvilágítású csillárok fényétől az arany- és krémszín meleg árnyalatában fürdő bálterem izgatott várakozással töltötte el. Mi van, ha ma éjjel tényleg megismerkedik valakivel? Nem volna csodálatos?

Végül is, nem lenne ellenére, ha találna magának férjet, bár félt, hogy az elvárásai túlzók. Csak olyan férfi jöhet számításba, aki hajlandó elfogadni, hogy papi haláláig a Waverly Farmon éljen, saját vagyonnal kell rendelkeznie, és szemet kell hunynia a tény felett, hogy szándékában áll kihívni Lord Gabrielt egy versenyre. Egyik sem kevés már önmagában sem.

Pierce arcvonásai hirtelen megfeszültek, és lehajolva a lány fülébe súgta:

– Ne nézz oda, de Sharpe teljes életnagyságban amott támasztja az egyik oszlopot.

Virginia természetesen azonnal arra fordította a tekintetét, majd rögtön azt kívánta, bár ne tette volna. Mert Lord Gabriel Sharpe megjelenése jelentős mértékben megváltozott, mióta utoljára látta.

Amikor Turnham Greenben versenyre hívta a férfit, Virginiát elvakította a harag, a férfit pedig a Chetwin hadnaggyal folytatott verseny miatt, amelyet épp akkor nyert meg, tetőtől talpig ellepte a por. Ma este azonban minden ízében úgy festett, mint a Halál Angyala.

Ó, mennyire gyűlölte ezt a becenevet! Az emberek Roger halála után kezdték így emlegetni, és a férfi mindent megtett, hogy rászolgáljon e névre. Tetőtől talpig feketébe öltözött, beleértve az ingét és a nyakkendőjét is, amelyről az a hír járta, hogy egyedi rendelés alapján készült. Még a phaetonját is feketére festette, amelyhez két, hozzáillő szénfekete lovat választott.

Gabriel valóban olyan volt, akár a Halál Angyala. A Rogerrel folytatott tragikus kimenetelű versenyt arra használta, hogy hírnevét, mint félelmet nem ismerő hajtó, tovább öregbítse. Szégyenében a családi birtok legtávolabbi szegletében kellett volna bujdokolnia – nem pedig elfogadnia minden bolond kihívását, aki csak versenyre kívánt kelni vele. Hogy van mersze emelt fővel parádézni a társaságban, fittyet hányva az egész világra? Hogy merészelt úgy festeni, mint a Halál Angyala?

És a hangsúly nem feltétlenül a halálon volt. A lány kelletlenül ismerte be, hogy a ruházatától eltekintve a férfit angyali külsővel áldotta meg az ég. Aranyos csíkokkal tarkított barna haja olyan volt, mintha a nap ragyogta volna be a tincseit sugaraival. Az arca pedig olyan, mintha Michelangelo faragta volna – klasszikus orr, olaszos, telt ajkak és makacs áll. Bár ebben a pillanatban nem látta a férfi szemét, korábban volt alkalma megfigyelni annak színét – mohazöld volt barna pettyekkel, amely eldugott erdei tisztásra emlékeztette.

Virginia felhorkant. Bizonyára elment az esze. Az a szem azé a férfié, aki megölte a fivérét. Csak azért figyelt fel rá, mert olyan rettenetesen gyűlölte, amiért ilyen kétségbeejtően jóképű. Ez volt az egyetlen oka.

– Mindjárt kiesik a szemed – motyogta Pierce alig hallhatóan.

Ó, te jó ég, valóban! Hogy merte Lord Gabriel rávenni arra, hogy árgus tekintetét rajta felejtse?

– Gyere, táncoljunk. – Pierce a karját nyújtotta a lány felé.

Ő pedig hálásan, hogy megmentették saját magától, elfogadta azt. Aztán, amikor csatlakoztak a táncosok hosszú sorához, észrevette, hogy Lord Gabriel meglátta. A szeme elkerekedett, majd illetlen érdeklődéssel tekintett végig az alakján.

Az utolsó dolog, amit azelőtt látott, hogy Pierce táncba vitte volna, az volt, hogy a halálnak ez az átkozott angyala egyenesen a szemébe nézett, és elmosolyodott.

Lord Gabriel Sharpe nézte, ahogy Miss Virginia Waverly végiglejt a táncparketten Devonmont grófjával. Hála a jó égnek, hogy eljött! Ha ezt az istenverte bált célja elérése nélkül kellett volna elszenvednie, főbe lövi magát, annyi szent.

Szerencsére időben értesült róla, hogy a lány is itt lesz. Jackson Pinter, a Bow Street-i nyomozó, aki segítségére volt testvéreinek a szüleik halála körüli vizsgálódásban, jó néhány kijózanító információval szolgált Miss Waverlyről is. És Gabe-nek feltett szándéka volt, hogy ezeket a hasznára fordítja.

– Ott jön a bosszú istennője – jegyezte meg Maximilian Cale, Lyons hercege.

Lyons a Jockey Club tagja és egyben Gabe bizalmas barátja volt. Egész istállóra való telivérrel büszkélkedhetett, amit Gabe borzasztóan irigyelt tőle, és amelyek egyike már kétszer megnyerte az epsomi derbit, egy másik pedig a Royal Ascot futamot. Gabe a múlt hónapban vásárolta meg ez utóbbi egyik leszármazottját, miután megnyert fogadásainak hála elég pénzt sikerült összekaparnia.

– Miss Waverlyt aligha lehetne kikiáltani a bosszú istennőjének – közölte Gabe kényszeredetten.

Lyons felhorkant.

– Megismételte már a hozzád intézett kihívást?

– Még nem volt rá alkalma – vágta rá Gabe tettetett közönnyel. Turnham Green óta az a nyavalyás kihívás állandó beszédtéma, és ma este egyszer s mindenkorra pontot tesz az ügy végére.

– Bizonyára nem is lesz. – Lyons kortyolt egyet a borából. – Csaknem olyan forrófejű, mint a fivére.

Gabe összerezzent. Már hét éve, de ő máig képtelen volt kiverni a fejéből a kicsavarodott testtel és törött nyakkal a fűben heverő Roger látványát. Bárcsak...

De a „bárcsak” a papok és filozófusok kedvenc szavajárása volt. Gabe sem feloldozást, sem megértést nem várt; a történteken nem tudott változtatni.

De talán enyhíthet a gyászos következményeken, most, hogy már tud róluk.

– Attól tartok, Miss Waverly nemcsak forrófejű, de makacs is. – Gabe követte tekintetével, miközben Devonmont a táncosok sora közt végigvezette a lányt. – Idejött ma este, vagy nem? Bizonyára azt feltételezte, hogy itt leszek.

– Ha ismét versenyre hív, elfogadod?

– Nem. – Elege volt már abból a Turnham Green-i futamból.

Lyons arcán önelégült vigyorral nézett rá.

– Mert félsz, hogy az a csitri még legyőz a végén?

Gabe-nek több esze volt annál, semhogy lépre menjen.

– Jobban félek attól, hogy a fogatával kárt tesz a legjobb lovaimban.

– Azt mondják, legyőzte Letty Lade-et. Az nem akármilyen hőstett.

Gabe felhorkant.

– Akkoriban Letty Lade már közel járt a hetvenhez; kész csoda, hogy nem esett le a bakról. Miss Waverlyt bízd csak rám. A ma estét követően egy szó sem esik többé versenyről.

– Mit szándékozol tenni?

– Feleségül veszem – válaszolta Gabe.

Mi mást tehetne? Egyértelmű, hogy a nagyapja túlságosan engedékeny a lánnyal, és hogy az a semmirekellő Devonmont a maga szórakoztatására bátorítja. Miss Waverlynek olyan férfira van szüksége, aki kordában tartja. És mivel jelenlegi helyzetének részint ő az okozója, neki kell azt helyrehoznia. Menet közben a saját problémáját is megoldhatja.

Lyons tátott szájjal bámult rá.

– Feleségül veszed? Mégis mi az ördögnek tennéd?

Gabe megvonta a vállát.

– Nagyi erősködik, hogy a testvéreimnek és nekem meg kell állapodnunk, Miss Waverlynek pedig férjre van szüksége. Miért ne lehetnék én az?

– Talán mert téged okol Roger haláláért?

Gabe mosolyt erőltetett az arcára.

– Mihelyt rádöbben, hogy ami Rogerrel történt, nem volt más, mint véletlen baleset...

Elkedvetlenedett, amikor gyötrő képek tolultak az emlékezetébe. Roger, aki a verseny miatt az ágyból ráncigálta ki. Lyons, aki borzasztóan rossz színben volt, amikor a verseny helyszínére érkezett. Ereiben vadul lüktető vére, ahogy a sziklaszirtek közé hajtott...

Megmagyarázhatatlan düh ébredt benne, és csak hatalmas erőfeszítések árán sikerült úrrá lennie rajta. Nem szokott dühbe gurulni. Az érzéseit már régen eltemette, és olyan mélyre, hogy onnan soha többé ne lehessen előásni egyiket sem.

Vagy legalábbis így gondolta. Mióta Miss Waverly előállt a javaslatával, nyugalma megingott, és ez gyakorta vezetett irracionális dühkitörésekhez. Aminek nem volt semmi értelme. Miként lehetséges, hogy egyetlen ostoba kihívás ennyire kizökkentette a lelki nyugalmából? Márpedig így volt. Látszólag minden dühítette.

De ma este erőt kell vennie magán, különben a terve sosem sikerülhet. Így aztán az érzéseit száműzte oda, ahol eddig is voltak, bár egyre közelebb kerültek hozzá, hogy minduntalan a felszínre bukkanjanak.

– Miért nem keresel olyasvalakit, aki kapva kap az ajánlatodon? – kérdezte Lyons.

Mert a lány engedetlensége furamód vonzóvá tette őt Gabe szemében. Ha már muszáj megnősülnie, nem egy szelíd, hízelgő, társasági csitrire vágyik. Olyan feleséget akar, akiben van spiritusz. És kiben lenne több, mint egy olyan nőben, aki elég bátor ahhoz, hogy a nyilvánosság előtt hívjon versenyre egy férfit?

Azonkívül mindazok után, amit Miss Waverlyről és szomorú sorsáról hallott, nem hagyhatta annyiban a dolgot. Nem mintha ezt Lyonsnak elmondhatná; a herceg nem értené meg, hogy így kell tennie, mert így helyes.

A rá jellemző módon elvigyorodott.

– Ismersz. Kedvelem a kihívásokat.

Lyons kételkedve kortyolgatta a borát.

– Szóval nem a nagyanyád ötlete volt, hogy elvedd Roger húgát?

– Nagyi nem kötötte ki, kivel kell összeházasodnunk, csak azt, hogy mindnyájunknak meg kell tennünk – vagy egyikünk sem örököl semmit. Mellesleg, a dolog nem köztudott, úgyhogy méltányolnám, ha nem vernéd nagydobra.

– Szerintem Miss Waverly nem lesz odáig, ha meghallja, hogy általa kívánsz az örökségedhez jutni. De tényleg olyan nagy szükséged van a pénzre? Oliver szemmel láthatóan jól boldogul a birtokkal, Jarret végül csak meggyőzte a nagyanyátokat, hogy engedje át neki a sörfőzdét, és Minervának most már van férje, aki megadhat neki mindent, amit csak akar. Minden bizonnyal számíthatsz rájuk, ha megszorulsz anyagilag.

– Nem erről van szó. – Ha haladékot kaphatna, meglelné a módját, hogy megfelelő megélhetési forrást találjon. – Celia miatt aggódom.

– Á, igen. Róla megfeledkeztem.

Gabe abba az irányba nézett, ahol a húga egy nálánál kétszer idősebb idegennel táncolt, és határozottan bosszúsnak tűnt. Épp a múlt héten hozta Gabe tudomására, hogy esze ágában sincs férjhez menni, míg ő meg nem nősül. Nekünk kettőnknek ki kell tartanunk – mondta –, egészen addig, míg nagyi végül beadja a derekát. Hármat közülünk kiházasított – be kell érnie ennyivel.

Gabe a fogát csikorgatta. Nagyi nem lesz elégedett, míg a család minden tagja nem úgy táncol, ahogy ő fütyül. Míg meg nem nősül, Celia őt hibáztatja majd, ha nem jutnak hozzá a jogos örökségükhöz.

De aztán ő lesz a szenvedő alany. Míg Gabe megpróbálja megteremteni anyagi függetlenségének zálogát, a lány kizárólag rokonai könyörületére számíthat. Azt mondja, nincs szüksége férjre, de hozomány híján, amellyel valamelyest kompenzálhatná a házasulási esélyeit súlyosbító családi botrányt, nem lesz más választása, mint hogy vénkisasszonyként végezze.

Ezt a felelősséget nem akarta magára vállalni. Ha Celia azután se menne férjhez, hogy Gabe igába hajtja a fejét, legalább a lány nem hibáztathatná többé.

– Tán csak nem feleséget keresel? – kérdezte Gabe reménykedve.

Lyons kérdő pillantással meredt rá.

– A kedves húgod személyében? Nem vagyok benne biztos, hogy olyan feleséget szeretnék, aki húsz lépésről képes agyonlőni.

Gabe bánatosan elmosolyodott.

– A férfiak többségének szemében ez komoly kifogás Celia személyét illetően.

És Lyons családi hátterével, az ő esetében egyszerű kifogásnál jóval többről volt szó.

Lyons figyelme ismét Miss Waverlyre irányult, aki épp akkor lejtett arrébb egy hirtelen fordulóval.

– Végül is csinosnak elég csinos. Bár a bájait tekintve kissé vérszegény.

Vérszegény? Aligha. Gabe sosem vonzódott az olyan nőkhöz, akiknek kitömött párnához hasonló mellük volt. Valahogy természetellenesnek tartotta ezt. Azokat a kebleket részesítette előnyben, amelyeket fuldoklás nélkül tudott a szájába venni.

Fogadni mert volna, hogy Miss Waverlynek csinos kis melle van a katonás ruhája alatt... ahogy a hátsója is pont olyan formás. Igazság szerint, a lány már-már pimaszul tökéletes. Az átlagosnál magasabb, karcsú alakja volt, amely nyilván többórányi gyaloglás és lovaglás eredménye.

Aztán ott volt még a gyönyörű, fényes feketén ragyogó, tollakkal és kockás masnikkal ékesített, elragadó loknikba rendezett haja, amely arra ingerelte a férfiakat, hogy sietve kibontsák azt. És persze az arca – amely minden részletében maga volt a báj és a kellem, pimasz kis állától kezdve a magasan ívelt, arisztokratikus szemöldökéig. A szeméről már nem is beszélve. Nincs az a férfi, aki napokra bele ne tudott volna feledkezni abba a delejesen sugárzó, tiszta vizű tó kékjét idéző szempárba.

Lyons kiitta a borát, majd poharát egy arra járó inas tálcájára helyezte.

– Az irántad érzett gyűlölete komoly akadály lehet a szíve elnyerésében. Főleg mivel kicsit sem értesz a nők nyelvén.

– Tessék? Naná, hogy értek a nők nyelvén.

– Nem a szajhákról és a víg özvegyekről beszélek, akik azért tapadnak rád, mert a Halál Angyalát játszod. A kisujjad sem kell megmozdítanod azért, hogy kedveljenek – egyszerűen csak tudni akarják, ugyanolyan tüzes vagy-e az ágyban, mint amilyen a versenypályán. – Lyons ismét Miss Waverlyre nézett. – De ő tiszteletre méltó nő, és az ilyenek lenyűgözéséhez több fortély szükségeltetik. Több, mint hogy egyszerűen ágyba vidd őket. Elengedhetetlen, hogy el tudj beszélgetni velük.

Gabe felhorkant.

– De hát remekül el tudok beszélgetni a hölgyekkel.

– A lovakon kívül mi más egyébről? Vagy azt leszámítva, milyen elbűvölően festenek mezítelenül?

– Tudom, hogyan bűvöljek el egy nőt. – A tánc véget ért, és Gabe látta, hogy Devonmont és Miss Waverly elhagyják a táncparkettet. Amikor a zenekar rázendített egy keringőre, Gabe a szemöldökét összevonva pillantott Lyonsra. – Tíz fontot rá, hogy ráveszem, táncolja velem a keringőt.

– Legyen húsz, és áll az alku!

Gabe vigyorogva indult el Miss Waverly felé. Devonmont a büféasztalhoz igyekezett. Remek. Így még könnyebb dolga lesz.

Miközben a lány felé közeledett, egy másik férfi is ugyanezt tette, ám Gabe egyetlen fenyegető pillantással elvette a kedvét. A férfi elsápadt, és rögvest irányt változtatott.

A Halál Angyalának lenni számtalan előnnyel kecsegtetett.

A lány figyelmét mintha elkerülték volna a történtek. Lábával a zene ütemét tapodta, és csillogó tekintettel bámulta a parketten táncoló párokat. Lerítt róla, hogy szívesen táncba menne újra. Gabrielnek nem lesz nehéz dolga.

A férfi tisztes kört írt le, hogy a háta mögé kerülhessen.

– Jó estét, Miss Waverly!

A lány megmerevedett, és tüntetően kerülte a tekintetét.

– Meglep, hogy egy ilyen unalmas helyen futunk össze, Lord Gabriel. Megboldogult fivérem mindig azt mondta, hogy ön ki nem állhatja a bálokat. Gondolom, nem elég veszélyesek, ahogy arra is elég kicsi az esély, hogy botrányt kelthet.

A hallottak mintha leperegtek volna Gabe-ről.

– Az ember néha belefárad a botrányokba. És bár nem vagyok oda az ízetlen puncsért, az álszent mosolyért, és az elkerülhetetlen szóbeszédért sem, a tánc kedvemre való. Örömömre szolgálna, ha a következővel megtisztelne.

Virginia hangosan felszisszent, majd jeges tekintetét a férfira szegezte, és szembefordult vele.

– Előbb mártózom meg egy piócákkal teli kádban!

A férfi elképzelte a jelenetet, és elfojtott magában egy mosolyt.

– Hála az égnek! – Amikor a lány kérdő pillantással meredt rá, hozzátette: – Féltem, hogy igent mond, és akkor kénytelenek lettünk volna szót ejteni arról a képtelennek tűnő versenyről.

Megfordult, mintha csak el akarna sétálni, mire a lány így szólt:

– Várjon!

Á, a csali horogra akadt! Ismét a lány felé fordult.

– Parancsol?

– Miért nem beszéljük meg itt és most?

Gabriel jelentőségteljes pillantást vetett az emberekre, akik feszülten igyekeztek kihallgatni a hírhedt Halál Angyala és a szóbeszéd szerint őt versenyre invitáló, nyughatatlan nőszemély közti párbeszédet.

– Azt hittem, szívesebben tenné a dolgot egy keringő biztonságában, nehogy a nagyapja valahogy kiszimatolja, mit forgat a fejében, ám ha önt nem zavarja, hogy...

– Ó! – Virginia idegesen nézett körbe. – Igaza van.

– A döntés az ön kezében van – válaszolta Gabe nyeglén. – Ha akarja, hagyjuk a csodába az egészet, mely esetben...

– Nem, dehogy. – Virginia felszegte az állát, és elragadó stílusban így felelt: – Örömmel táncolok önnel, Lord Gabriel.

– Pompás. – Gabe szívélyes mosollyal a táncparkettre vezette a lányt, és közben diadalmas pillantást vetett Lyonsra. Amikor a herceg szemét az ég felé meresztette, Gabe elvigyorodott.

Még hogy nem tud bánni a nőkkel, ugyan! Honnan is tudná ezt Lyons megítélni?

Igaz, hogy a sors csak ritkán hozta össze tiszteletre méltó hölgyekkel, de attól még rá tud venni egy nőt, hogy hozzámenjen. A családját övező botrány ellenére is jó partinak számított, és általában véve jóképűnek tartották. És hamarosan tekintélyes vagyonra tesz szert.

Jóllehet Miss Waverlynek akadtak bizonyos előítéletei vele szemben, ám jelenlegi helyzetében a hölgy nem igazán válogathat. Nem kell mást tennie, mint hogy megmutatja neki a jó oldalát, kissé megpuhítja, és végül rámutat, miféle előnyökkel kecsegtet kettejük házassága.

Mitől lenne ez olyan nehéz?